Барбара Бозуел
Сватбен откуп

Превод от английски: Лора Христова, 1995

chitanka.info

Първа глава

— Карлинг, имаш посетител — съобщи сенатор Клейтън Темпълтън на дъщеря си и тихо почука на вратата на спалнята й. — Кейн Маклелан те чака във всекидневната.

Карлинг седеше в креслото до прозореца и с невиждащ поглед се взираше в лехите с лалета пред къщата на семейство Темпълтън в Бетезда, Мериленд. Младата жена трепна, но не отговори.

Чу как зад затворената врата баща й се изкашля и промърмори:

— Не го карай да чака, скъпа.

„Не го карай да чака.“ Карлинг стисна устни. Не стига, че се бе озовала в положението на роб, купен на търг, но се налагаше и да спести на купувача неудобството да чака. Подтиквана от гняв, тя излезе от стаята и се спусна по стъпалата. Ала малко преди да стигне до всекидневната, внезапно спря, обзета от безпокойство. Вътре чакаше мъжът, за когото тя трябваше да се съгласи да се омъжи. Човек, с когото дори не бе излизала. Беше виждала Кейн Маклелан само няколко пъти, но дори тези редки и кратки срещи я бяха накарали да разбере, че не го харесва и никога няма да го хареса.

Стомахът й се сви, гърлото й пресъхна. Тревогата й прерасна в паника. Да се омъжи за него? Подобна идея бе характерна за средновековието. Не можеше да се примири с нея. Трябваше да съществува начин да се измъкне. Не само, че бе принудена да се омъжи по този архаичен, дори ужасяващ начин, но и Кейн Маклелан просто не бе нейния тип мъж.

Физически той бе твърде едър, висок и мургав за нейния вкус. А начинът му на живот, доколкото й бе известно, бе твърде затворен за общителен човек като нея. А най-лошото бе, че самият мъж беше агресивен, неотстъпчив и деспотичен. Бе доловила това незабавно, дори от малкото думи, които бяха разменили, при милостиво кратките им срещи.

Баща й бе разказал, че Кейн Маклелан притежава огромна животновъдна ферма на няколкостотин километра от Далас. Също така бил невероятно находчив в сделките с недвижими имущества и бизнес инвестициите, което пък го превърнало в доста заможен мъж. Беше чувала да описват Маклелан като лоялен и дългогодишен поддръжник на Темпълтън, което означаваше, че има щедър принос във финансирането на кампаниите на сенатор Клейтън Темпълтън.

Карлинг бе успяла сама да открие малко повече за него и наученото я убеди, че е била права да откаже поканата му за танц в Хюстън миналото лято при една от акциите за набиране на средства, както и поканата му за вечеря на друга подобна проява в Далас.

Баща й явно се възхищаваше от финансовата мощ на Кейн Маклелан, но Карли не виждаше причина да задълбочава познанството си с него. Научи, че Маклелан рядко напуска фермата си и предпочита усамотението пред бляскавия обществен живот, който тя водеше във Вашингтон, окръг Колумбия, където баща й работеше като старши сенатор от щата Тексас. Кейн бе чужденец и за обществото в Тексас, докато тя бе утвърдена в светските кръгове, както в Далас, така и в Хюстън.

Карлинг надникна в стаята и зърна Кейн Маклелан, изправен пред завещаната от прабаба Темпълтън махагонова масичка за сервиране, върху която бе поставен античен китайски сервиз за чай. Карли рязко си пое въздух, поразена от въздействието, което мъжът оказваше върху сетивата й.

Косата му бе права, черна като въглен и късо подстригана. Чертите му бяха груби, изсечени и невероятно мъжествени, както и останалата част от лицето му — изразената челюст, острият нос, чувствените устни, и тъмните мигли.

Бе висок около метър и осемдесет с широки рамене и мускулеста физика, излъчваше зряла мъжественост. Изглеждаше силен и могъщ и тя знаеше, че образът не е илюзия. Единственото му докосване — онази нощ в Хюстън, когато я бе хванал за ръката, за да я покани на танц — я бе накарало да усети силата и властта в дългите му, добре оформени пръсти. Тя му отказа и само за миг, преди да я пусне, с поклон и усмивка, той бе стиснал дланта й, сякаш искаше да й покаже, че може да я задържи колкото дълго поиска.

За мъж с неговата сила и ръст беше лесно да я накара да прави каквото той желае и за един кратък миг тази женска безпомощност й се стори интригуваща.

Шокирана от собствените си чувства, тя незабавно остави обидата да вземе връх. Моментната слабост удвои решимостта й да няма нищо общо с този мъж.

Непоклатим като гранит, помисли си тя и пренебрежително се намръщи. Беше в джинси, както винаги. Нямаше ли какво друго да облече? Освен това неговите джинси не бяха от модните модели, носени от всичките й познати. Джинсите на Кейн Маклелан бяха удобни и износени — и за голяма изненада на Карлинг — му стояха удивително добре. Бяха плътно прилепнали по краката му и очертаваха дългите мускулести бедра и тесния таз по твърде привлекателен начин. Младата жена решително отмести очи към гърба на мъжа. Огледа синята му риза и якето от овча кожа. Бе убедена, че скъпите кожени ботуши са част от всекидневното му облекло, а не костюм за каубойски партита. Скъпо, но удобно, веднага оцени тя облеклото му. Той бе съвременно копие на автентичните заможни фермери.

— Докога ще се криеш в коридора?

Карлинг се стресна при звука на плътния му глас. Кейн Маклелан бавно се обърна. Обля я едновременно гореща и студена вълна. Не бе показал, че е усетил огледа й, но щом синьо-сивите му очи срещнаха нейните, тя разбра как през цялото време ясно е съзнавал присъствието й. Почувства как топлата вълна се спуска от главата до пръстите на краката й и тихо изруга светлата си кожа и склонността да се изчервява при силни емоции.

— Не се крия — тросна се тя. — Подготвях се за ужаса, който ме очаква при срещата с теб.

— Ужасът от срещата с мен — повтори той.

Не изглеждаше ни най-малко обиден от подигравката й. Вместо това се разсмя, като че се забавляваше и много бавно започна да се приближава към нея. Тя стоеше като вкаменена, хипнотизирана от бавните му уверени стъпки.

— В миналото усърдно избягваше да общуваш с мен — подхвърли мъжът. — Да смятам ли, че сте приели моето предложение за женитба, госпожице Темпълтън?

По блясъка в очите му тя отгатна, че й се присмива.

— Като че имах друг избор, ти… ти… змия! — кипна Карлинг.

Той стоеше твърде близо до нея. Мъчително долавяйки мъжката му сила, Карли изпита непреодолима нужда да се обърне и да побегне. Бе толкова близо, че можеше да усети излъчваната от тялото му топлина. Ароматът му, смес от сапун и одеколон, изпълни ноздрите й, когато се осмели да си поеме въздух.

— Имаш избор — каза той спокойно. — Можеш да приемеш предложението ми за женитба, но също и да го отхвърлиш. Изборът е твой, Карли.

— Името ми е Карлинг — хладно рече тя. — След като се опитваш да ме принудиш да се омъжа за теб, поне можеш да се научиш да произнасяш правилно името ми.

— Зная как се казваш. Но галеното име ми харесва повече — отговори той с вбесяваща непринуденост и хвана кичур от русата й като шампанско коса.

Карлинг застина. Чувстваше се неспособна да диша, неспособна да помръдне. Близостта и докосването му сякаш напълно обездвижиха тялото й. Тя безпомощно вдигна очи към мъжа. Взираха се един в друг, докато пръстите му съблазнително се плъзгаха по косата й. Карли се дръпна като опарена.

— Нито искам, нито се нуждая от галено име, дадено ми от теб. Не съм твой домашен любимец и съм възмутена от унизителното ти, арогантно…

— Стана ми ясно — сухо отбеляза той. — Нека ти обясня. Предпочитам да те наричам Карли, защото съм твърде мързелив и не виждам нужда от повече букви. И защото Карлинг ми звучи като име на пивоварна.

— Представи си, това е моминското име на майка ми — ядоса се Карлинг.

— Моминското име на майка ми е Лейси — рече той и сви рамене — и съм й безкрайно задължен, че не ми е направила услугата да ме дари с него.

— Може би просто е трябвало да промени собственото ти име на Каин, братоубиеца от Библията.

Той нагло се разсмя. Отказът му да спори с нея беше влудяващ. Тя искаше да го види разгневен и обиден, да го накара да напусне къщата в пристъп на ярост и никога да не погледне назад.

Вместо това той попита с вбесяващо дружелюбен тон:

— Искаш ли годежен пръстен?

— Не.

— Тогава няма да губим време, за да избираме. Можем да се оженим веднага. — Той бръкна в джоба на якето си, извади малка кутийка и я остави отворена, за да се види дебелата златна халка. — Ето венчалният ти пръстен. Да вървим.

— Да вървим?! — Карлинг пребледня. — Сега?! О, не, невъзможно е. Ние… — Тя замълча, усетила, че не може да намери приемливо извинение.

— Разбира се, че е възможно. Баща ти ми разказа за едно място във Феърфакс, Вирджиния, където правят кръвни тестове за три дни и издават удостоверение само за няколко часа. Каза ми, че там можем да сключим граждански брак.

— Трябва да се радваш, че имаш толкова услужлив бъдещ тъст. — Карлинг чувстваше как огорчението я разяжда като киселина. Разочарование помрачи големите й сини очи. Беше й трудно да проумее и почти невъзможно да приеме, че баща й, който през последните години бе съсредоточил вниманието си изцяло върху нея, единственото си дете, сега бе толкова нетърпелив да я продаде на този мъж, образно казано.

— Харесвам баща ти и като човек, и като политик — любезно отвърна Кейн. — Винаги съм го харесвал. Той е отличен сенатор на нашия щат и е направил повече за интересите на петролната промишленост от всеки друг в Конгреса. Затова и винаги съм го подкрепял.

— И си му такъв предан поддръжник, че купуваш дъщеря му?

— Така ли ти изглежда — засмя се Кейн, — че си купувам съпруга? — Той не изглеждаше особено разтревожен от мнението й.

— Да, и най-лошото е, че изнудваш баща ми и мен да участваме.

Заля я такава вълна на ярост, че я накара да потрепери. Той се извисяваше над нея с цялата си мъжествена сила и възбуждаше дълбоко в нея примитивен женствен отклик. Но Карли отказа да се поддаде. Мразеше този мъж.

— Не те изнудвам, скъпа. Ако не искаш да се омъжиш за мен, трябва просто да откажеш и аз ще си отида — повдигна рамене Кейн.

— Като че е толкова просто — повиши тон тя. За първи път в живота си напълно разбра значението на израза „да ти причернее“, когато пред очите й падна тъмна пелена. — Баща ми ти дължи стотици хиляди долари. Трябва да обяви фалит, а дори тогава не би могъл да ти се издължи. Още повече, че е незаконно сенатор да приема такива големи суми. Знаеш, че с баща ми сме притиснати до стената. — Почувства как очите й се пълнят със сълзи, докато отчаянието изместваше гнева.

В съзнанието й изплува снощният спор с баща й. Бе се прибрала в стаята си съвсем обезкуражена. През последните две години изглежда не правеха нищо друго, освен да спорят и Карли бе разочарована и объркана от промяната, настъпила в отношенията им на обич и дълбоко уважение. Нещо по-лошо, споровете им се въртяха около един и същи проблем — нежеланието на Карлинг да се омъжи за богат млад мъж и да народи внучетата, за които родителите й мечтаеха. Или поне претендираха, че мечтаят. Ала всъщност Темпълтънови много повече желаеха, или по-скоро се нуждаеха, от богат зет, отколкото от внучета.

Карлинг слушаше смаяна признанията на баща си, че животът й всъщност е бил чудесна фантазия, подхранвана от илюзията, че семейство Темпълтън са богати както всички останали в техния социален кръг. За първи път Карлинг научи, че те въобще не са богати, че са живели относително добре, благодарение на хонорарите и щедростта на избирателите и приятелите на сенатора, които допълвали заплатата му от конгреса посредством заеми, разтегляйки ги до извън допустимите срокове.

Майката на Карлинг — Нева — никога не бе работила, но обичаше да пазарува. Изисканият й вкус се долавяше не само в дрехите й, а и в двете чудесни къщи в Бетезда и Далас, както и апартамента им в Хюстън. Карлинг бе на двайсет и осем години и също никога не бе работила, но нямаше и основателна причина да го прави. Редовната помощ в офиса на баща й, организирането на публични изяви при различните предизборни кампании и благотворителната дейност запълваха цялото й време. Сенаторът не бе доверил финансовите си проблеми на „момичетата“, както той нежно наричаше жена си и дъщеря си. Вместо това бе решил да опита късмета си на борсата и бе купил доста акции. След два дни брокерът му се обадил с отчайващата новина, че цените падат и разликата трябва да се плати веднага. Клейтън Темпълтън не притежавал достатъчно пари, за да покрие сумата, толкова голяма, че той щял да загуби всичко, което притежава. В отчаянието си той се обърнал към човека, който имал лесен достъп до такива суми и проявявал интерес към Карлинг повече от година — Кейн Маклелан.

Карлинг пребледня, когато баща й каза, че Кейн с готовност платил. Доста отдавна се занимаваше с политика и знаеше, че Федералният избирателен закон ограничава сумите, които политиците могат да приемат като дарения или лични заеми. Сумата, която Кейн Маклелан бе платил, далеч надвишаваше тези граници и Сенатът можеше да наложи разследване на баща й, както и да възбуди процес за вземане на незаконни заеми.

А тази година предстояха избори. Постът на сенатор от Тексас бе смисълът на живота на баща й. Карлинг не можеше да си представи как той би понесъл провал в политическата си кариера, който би означавал и да се раздели с привилегиите на общественото си положение. А майка й? Ще трябва да продадат всичките си красиви къщи и мебели, безценните антики и произведения на изкуството, които Нева обичаше да колекционира. Карлинг потрепери при мисълта, че майка й ще бъде принудена да се справи едновременно със загубата и скандала. Чувстваше как сърцето й се вкаменява, докато слушаше баща си да описва единствения изход — планът се основаваше на нейното сътрудничество. Не сътрудничество, а принасяне в жертва, горчиво си каза Карлинг.

Ако Карлинг се съгласи да се омъжи за Кейн Маклелан, заплахата баща й да бъде отговорен пред Федералния избирателен закон отпадаше. Нямаше ограничения за даренията или заемите, които политиците могат да приемат от членове на семейството. Баща й обясняваше това с патетичен плам. И чудо на чудесата, господин Маклелан бе готов да опрости целия заем, както и сам да покрие финансовите загуби, ако Карлинг се съгласи да се омъжи за него.

И сега Кейн Маклелан бе тук, за да получи наградата си.

— Защо правиш това? — прошепна тя, тъжно свела поглед към пода. Красивите мотиви на ориенталския килим се размазваха пред насълзените й очи. — Защо искаш да се ожениш за мен?

— Миналия месец навърших трийсет и пет — безстрастно заяви той. — Време е да създам свое семейство. Последните дванайсет години се бях посветил на изграждането на фермата. Сега искам да споделя живота и богатството си със съпруга и деца.

— Но какво общо има това с мен? — Гласът й бе изпълнен с отчаяние, но тя го потисна, решена да спори. — Със сигурност можеш да намериш жена, която иска да се омъжи за теб. Тексас е огромен щат и ти… — Тя замълча и преглътна. — Ти не си лишен от обаяние. Освен това си доста богат. Качество, привлекателно за някои хора.

— А не е ли неустоима примамка в някои случаи? — подхвърли той.

Тя се замисли как баща й непрестанно бе настоявал да се запознае, да отиде на среща, а сега и да се омъжи за Кейн Маклелан. Заля я вълна от срам и руменината на бузите й се засили. Но това бяха грешки на баща й, не нейни. Не трябва да позволява на Кейн Маклелан да я смути и да я принуди да се предаде.

— Трябва да съществува някоя приятна млада жена, която ще бъде щастлива да бъде твоя съпруга и… да създаде с теб семейство. — Тя прехапа устни, уплашена, че съветът й е прозвучал обидно покровителствено. Нямаше намерение да се държи така, само искаше да накара мъжа да осъзнае възможностите.

Кейн равнодушно сви рамене, но пронизващият му поглед не криеше нито спокойствие, нито равнодушие. Бе толкова пламенен, че можеше да разтопи стомана.

— Но аз искам теб, Карли, за жена и майка на децата ми.

Непреклонната решителност в гласа му я накара да стисне зъби от отчаяние.

— Но това е нечувано. Ние дори не се познаваме.

— Ще имаме достатъчно време да се опознаем след сватбата. Ще бъде чудесно, Карли — добави той.

От гърдите й се изтръгна неволен стон.

— Виждал съм твои снимки, преди да те срещна — продължи той. — Ти си зашеметяваща. Големи сини очи, високи скули, чувствени устни, руси коси. Единствената причина да осигуря тези парични фондове на баща ти бе, за да те срещна. Мислех си „ето една жена, която притежава всичко — красота, ум, класа“. — Той се усмихна ослепително. — Да не говорим за великолепното тяло. Предполагам, едва ли искаш да се спра подробно на прекрасните гърди, стройните крака, съблазнителните бедра…

— Не — прекъсна го тя. — Вие сте неописуемо груб, господин Маклелан. Груб и недодялан, и…

— Нападение с епитети — сухо я прекъсна Кейн. — Не отговарям на никой от гореизброените, Карли, но съм честен и прям. Винаги ще знаеш какво място заемаш в мислите ми.

— Ти също винаги ще знаеш мястото си в мислите ми. Първото в списъка с хора, които ненавиждам.

— Точно сега сигурно си мислиш, че ме мразиш — призна той, — но ще го преодолееш.

— Не! — Карлинг потисна желанието си да изкрещи, осъзнавайки, че подобно поведение е твърде неподобаващо на дама от доброто общество. Не бе постигнала нищо в опитите да се бори с Кейн Маклелан, признаваше се за победена. Нападките й не успяха да разклатят самоувереността му. Той категорично бе решил да не й позволи да го прогони. Трябваше да намери друг начин да го разколебае, да го накара да се откаже от нея.

— Значи съм длъжна да повярвам, че си се влюбил в мен от моите снимки? — надменно попита тя. Дразнеше се, задето сърцето й бие по-учестено и по-силно от препускащ влак. — Само наивен слабоумен глупак може да види снимка на жена и да реши да се ожени за нея. Подходящо ли е описанието за вас, господин Маклелан? Или сте дотолкова лишен от обаяние и лични качества, та единственият начин да накарате една жена да се омъжи за вас е да я купите?

— Сигурно ще ме разбереш, ако не се съглася с тези предположения — спокойно отговори той. — Опитай се да проумееш моята гледна точка, Карли. Кой простосмъртен мъж не би се влюбил в жена с твоето лице и тяло? Ако искаш, можеш да определиш ситуацията като ужасно романтична — безумно влюбен изминава невъобразими разстояния, за да покори сърцето на жената от мечтите си. И щом като веднъж те срещнах, реших, че ти си жената, която искам за съпруга.

Карли стисна зъби. Той не говореше като безумно влюбен обожател. За съжаление, не се вписваше и в категорията на глупаците или недодяланите грубияни. Той беше проницателен и пресметлив — мъж, свикнал да получава, каквото пожелае. А сега желаеше нея.

— Да не си луд? — извиси глас Карлинг. Чувстваше, че всеки миг ще изпадне в истерия. — При малкото ни срещи аз бях ужасно груба с теб. Играех ролята на противна надменна жена от светското общество.

— Зная. — Сивите му очи проблеснаха. — Ти бе много, много предпазлива с мен, нали, Карли? И все още си. Може и да не съм от плейбоите, с които се забавляваш, но със сигурност разпознавам сексуалното привличане, а то вибрира между теб и мен от момента, в който се срещнахме. От самото начало ти усещаш присъствието ми и ревностно се опитваш да ми се противопоставиш, да се бориш с мен.

— Защото не те харесвам — избухна тя. — Защо се опитваш да гледаш на нещата от най-сладникавата им страна? Истината е, че те мразя. И не само си отвратителен изнудвач, а и така нареченото от теб сексуално привличане е просто потиснато гадене.

— Разбирам — засмя се той и понечи да обгърне раменете й с огромните си, топли ръце.

Карлинг се скова.

— Не ме докосвай!

— Много си разглезена — намръщи се мъжът. — Друго твое качество, което съм забелязал. Твърде нервна си за жена, свикнала с мъжките докосвания. Това ме навежда на мисълта, че си развивала отношенията си с мъжете само на платонично ниво.

Бе поразена, че той отгатна истината. Тя изпитваше отвращение от секса. Опитът й се изчерпваше с едно неприятно преживяване, когато бе осемнайсетгодишна, след едно парти в колежа. И тя, и партньорът й — с когото не си проговориха никога след това — бяха пили доста и сместа от алкохол, младежки хормони и любопитство ги отведе до взаимна загуба на девствеността им. Споменът бе далечен, но все още неприятен. Тя не обичаше да я докосват и не се интересуваше кой знае това.

Досега. Не искаше Кейн Маклелан да знае. Това я караше да се чувства уязвима и я плашеше. Който е казал, че знанието е сила, е бил прав. Ако Кейн научеше за отвращението й от секса, щеше да има власт над нея, а тя мразеше това. О, как го мразеше.

— По дяволите, Кейн Маклелан, ще ти бъде доста трудно да разбереш каквото и да било за мен — озъби се тя. Беше й напълно ясно, че една дама не трябва да ругае в присъствието на джентълмен, но пък й доставяше огромно удовлетворение. А и Кейн Маклелан не беше джентълмен. — Незабавно свали ръцете си от мен.

Той се разсмя невъзмутимо на ругатнята и заповедта й.

— Време е да свикнеш с ръцете ми, скъпа, защото след като се оженим, няма да ги държа далеч от теб. Скоро ще свикнеш с мъжкото докосване. С моето докосване. — Той я притегли с такава сила, че Карлинг не можа се изплъзне. — И ще се чувстваш доста по-спокойно и удобно, когато изразходваш цялата тази енергия в леглото с мен.

— Не — извика тя, почти задушавайки се от обзелата я паника. — Не можеш да направиш това. Няма да ти позволя, няма да се омъжа за теб. Ще ти изплатя до последния цент парите, които си заел на баща ми. Моля те, недей… — Гордостта я накара да замълчи. Никога нямаше да падне толкова ниско, та да му се моли.

— Изпадаш в истерия — отбеляза той.

Спокойствието му рязко контрастираше с неистовата й загуба на самообладание. Негодуванието й нарасна.

— Имам право да бъда разочарована, по дяволите. Преживявам най-лошия кошмар за една жена. Искаш да ме насилиш, да ме нараниш и…

— Няма да те нараня или насиля в леглото, Карли — тихо промълви той.

Тя дишаше тежко, вперила поглед в него.

— Ти… ти искаш да кажеш, че ако се оженим, няма да очакваш да правя секс с теб? — За първи път в нея се породи искрица надежда. Ако нямаше начин да се освободи от женитбата, поне унижението да спи с него щеше да й бъде спестено.

— Любов моя, ти си невероятно наивна, ако мислиш, че бих се съгласил на платоничен брак, особено с теб. — Усмивката му бе хищна, предизвикателна и изпълнена с мъжка самоувереност. — Но може би е време да ти покажа, че няма нищо страшно в секса. Ти ще ми се отдадеш и аз ще ти доставя удоволствие.

Начинът, по който я гледаше, ленивите му сиви очи, нежните примамливи думи… По тялото на Карлинг преминаха горещи вълни.

— Единственият начин да ми доставиш удоволствие е да изчезнеш от земята — гневно извика тя, мразейки странната слабост, обзела крайниците й, напрежението в слабините, и лудия бяг на сърцето си. Никой досега не бе предизвиквал у нея такива странни, примитивни усещания и тя ги мразеше, защото бяха извън контрола й, както мразеше Кейн Маклелан, задето можеше да й въздейства по този начин.

— Не съм на същото мнение. Мисля, че си на път да осъзнаеш как копнееш за мен толкова силно, колкото и аз за теб.

Втора глава

Ръцете му се плъзнаха по тялото й. Мъжът без усилие я притегли към себе си. Карлинг се задъха при допира със силното му тяло и инстинктивно започна да се съпротивлява. Кейн затегна прегръдката си и направи опитите й да се освободи безсмислени.

Тя се почувства безпомощна и замаяна. Бореше се с непреодолимото желание да затвори очи и да се отпусне върху гърдите му. Вместо това гневно и презрително впи поглед в него.

Кейн дори не трепна.

— Всичкият този гняв прикрива страстта, която си стаила в себе си — присмя й се той и леко докосна устните й със своите. — Ще бъде експлозивно като ядрен взрив, когато решиш да я освободиш.

Краткото и леко докосване на устните му я наелектризира, ала тя направи нов опит да се освободи. Успя да постави длани на гърдите му и да го задържи на разстояние.

— Ядрен взрив. Спести ми тази нелепа хипербола. — Беше смутена, задето не успя да изкрещи, но доволна, че все още можеше да го обиди. — Ти си брутален и груб. Обещавам ти, не, кълна се, че никога, никога… — Тя замълча, за да намери точните думи. Очите й гневно проблясваха.

— Да ми се отдадеш — предложи Кейн. — Да отвърнеш на чувствата ми. Да се насладиш на секса с мен. Това ли ти бе трудно да кажеш?

— Да — произнесе дрезгаво и задъхано Карлинг, — това се опитвах да кажа. Никога няма да ти се отдам доброволно. Ще ти се наложи да прибегнеш до изнасилване, защото аз няма да отговоря на желанието ти. Никога няма да се съглася да правя любов с теб.

Погледите им се срещнаха и за един кратък и напрегнат миг всеки от тях се взираше в очите на другия. Карлинг усещаше възбудата на мъжа, мъчително осъзнавайки, че гърдите й се притискат до неговите.

Внезапно обзелото я вълнение я накара да се почувства слаба и женствена. Опита да се бори с непознатото чувство. Сви юмруци и забравила всякакво благоприличие, започна да го удря.

— Спри — хрипливо простена тя. — Остави ме. — Незнайно защо юмруците й се отпуснаха и ръцете й бавно се плъзнаха по раменете му. Ще го отблъсна, уверяваше се Карлинг. Мускулите му се напрегнаха под дланите й.

— Не, скъпа, няма да те пусна. Намираш се там, където винаги съм искал да бъдеш. Най-накрая намери своя пристан и скоро ще го признаеш както пред мен, така и пред себе си — нежно се засмя Кейн.

Пръстите му се вплетоха в косата й, мъжът задържа главата й неподвижна и впи устни в нейните.

Целувката му бе жадна и страстна. Движенията на езика му напомняха сладостна любовна игра. Карлинг потръпна. Разтвори устни, наслаждавайки се на топлия упоителен вкус, докато безпомощно приемаше бавните пронизващи тласъци на езика му.

Опита да отдели устни от неговите, но прегръдката му бе неумолима. Нямаше избор, не можеше да се измъкне. Трябваше да остане така и да чувства езика му, дълбоко потънал в устата си, докато ръцете му собственически се плъзгаха по тялото й, галеха бедрата й, интимно привличайки я към възбудената му плът.

С усилие се държеше на краката си. Коленете й се подкосиха и тя се притисна в Кейн, търсейки опора. Трепереше и тялото й пулсираше в ритъма на еротичните му движения. Ярки светлини проблясваха пред очите й, гласът на разума заглъхваше.

Когато ръцете му покриха гърдите й в жест на пълно мъжко притежание, от дълбините на гърдите й се изтръгна стон. Палецът му проследи връхчето на гърдата й под синята копринена риза и тялото й се изви към него.

И изведнъж всичко свърши. Той отдели устните си от нейните, отдръпна ръце от тялото й. Спря да я гали, но продължи да я държи в прегръдките си.

— Някой идва — прошепна той в ухото й. — Успокой се, скъпа. Отпусни се. Ще продължим довечера.

Думите му експлодираха в главата й като куршум.

— Не — изкрещя тя. — Няма да продължим довечера. — Искаше й се да прикрие объркването си.

Той се засмя и прошепна:

— О, да, скъпа. Ще продължим оттам, откъдето прекъснахме и ти ще стигнеш с мен до края.

След шокиращото преживяване в прегръдката му, сигурно му бе доста лесно да направи самодоволното си предсказание. Карлинг потисна нуждата да се разридае от ужас. Защо не се беше борила със зъби и нокти? Може би защото бе притъпил бдителността й. Той бе всичко, което тя не искаше да открие в мъжете, с които излизаше, още повече в съпруга си. Нещо перверзно и непредсказуемо в нея почти се бе поддало на неговата примитивна сексуалност.

— О, каква изненада! — Ясният глас на сенатор Клейтън Темпълтън се разнесе от стълбите, изпълвайки фоайето.

Карлинг се обърна, за да види засмените си родители, които слизаха заедно по стълбите. Докато сенаторът си налагаше да изглежда правдоподобно изненадан, то съпругата му не се нуждаеше от актьорски способности.

Карлинг знаеше, че майка й не е наясно нито с бедственото финансово положение на сенатора, нито с надвисналата над Карлинг опасност. Когато направи отчаяното си признание, баща й изрично я бе помолил да не споменава нищо пред майка си. Обзета от паника и изпълнена с ужас, Карлинг бе приела. В крайна сметка мрачно се бе съгласила, че не е нужно майка й да се чувства по същия отвратителен начин.

— Нева, ти, разбира се, си спомняш Кейн Маклелан — сърдечно избоботи Клейтън, когато двамата със съпругата му стигнаха до младата двойка. — Той е верен мой поддръжник. Срещала си го на някои от събиранията.

Гласът му заглъхна. И тримата Темпълтън бяха наясно, че Нева познава Кейн Маклелан предимно като мъжа, към когото сенаторът винаги се опитваше да привлече вниманието на дъщеря си и с когото тя пък отказваше да има каквито и да било контакти. А сега изведнъж двамата се оказваха в хола. Русата коса на Карлинг, обикновено безукорно подредена, бе разбъркана, а устните й бяха зачервени и влажни, най-вероятно от целувка. Карлинг видя как очите на майка й се разшириха от учудване.

— Много сме щастливи да ви приветстваме в дома си, господин Маклелан — рече Нева, възвърнала вродената си гостоприемност и непресъхващия политически инстинкт, който й помагаше да се справя, независимо какви мисли таи в себе си. — Карлинг, скъпа, предложи ли нещо освежително на нашия гост?

— Разбира се — учтиво отвърна Кейн. Огънчетата в очите му блестяха хитро. — Благодарение на Карлинг съм напълно освежен.

Карлинг поруменя. Фарсът ставаше непоносим. Баща й се преструваше, че не той е причината Кейн Маклелан да е тук, както и че не той е виновен за срамната продажба в робство на дъщеря си. И точно когато Карлинг си мислеше, че няма да издържи нито миг повече, положението стана още по-лошо.

— Сенаторе, госпожо Темпълтън, искам да ви помоля за ръката на дъщеря ви — спокойно обяви Кейн. — Говорих с Карлинг и тя се съгласи да ми направи честта да стане моя съпруга. Нужна ни е само вашата благословия.

Карлинг стисна юмруци. Единствено тя разпозна иронията в галантно произнесените думи. Гледаше го гневно и той взе ръката й в своята, като силно я стисна. Очите му я предизвикваха да се противопостави, приканваха я да го отблъсне, да му заповяда да напусне къщата и живота й.

Разбира се, тя не го направи. След като не искаше да предизвика банкрута на семейството си и да унищожи кариерата на баща си, тя оставаше във властта на Кейн и двамата добре съзнаваха това.

Майка й зяпна Кейн, втрещена от новината. Все пак последното, което Нева знаеше от Карлинг, бе, че Кейн Маклелан е нецивилизован и необщителен и че тя би предпочела да се среща с горила, отколкото с него.

— Карлинг, това е толкова неочаквано — успя най-сетне да каже Нева.

— Предполагам, Карлинг е казвала, че нищо на света не би я накарало да излиза с мен — весело отбеляза Кейн и се засмя, — но изглежда, женитбата с мен е съвсем различно нещо.

— Наистина е така — възкликна сенатор Клейтън Темпълтън и протегна ръка, за да поздрави Кейн. — Нева, скъпа, надявам се, ще ни простиш тази малка тайна — весело се обърна той към жена си. — Виждаш ли, Карлинг и Кейн ми разкриха намерението си преди седмица и аз ги убедих да почакат и да те изненадат. Ако погледнеш рубриката „Стил“ на днешния вестник „Поуст“ ще видиш, че годежът им е обявен.

— Какво? — извикаха едновременно Карлинг и Нева.

— Поръчах да доставят няколко хиляди броя днес следобед — продължи Клейтън. — Искам екипът ми да изпрати изрезката на всички наши най-скъпи, най-близки приятели.

— Твоите най-скъпи, най-близки приятели са няколко хиляди? — сухо попита Кейн. Сенаторът потвърди, недоловил иронията в гласа му. Сарказмът му, както винаги, не се изплъзна на Карлинг. Беше толкова разочарована от баща си. Явно е бил напълно убеден, че тя ще се предаде, за да изпрати съобщение за годежа във „Вашингтон Поуст“.

— Добре дошъл в семейството, Кейн, момчето ми — сърдечно възкликна сенаторът. — Нищо не може да ме зарадва повече от това да видя дъщеря си омъжена за теб.

По-искрени думи никога не са били изричани, мрачно си помисли Карлинг. Преглътна напиращите гняв и възмущение и насочи сапфиреносините си очи към майка си с надеждата, че по-възрастната жена ще разбере нещастието й, ще открие, че става нещо странно и ще поиска обяснение.

Сърцето на Карлинг подскочи. О, мамо, моля те, кажи нещо!

— Това е такава изненада! Кейн, не знам какво да кажа — възкликна Нева. Тя избегна настоятелния поглед на дъщеря си и пренасочи цялото си внимание към Кейн. — Всеки, който ме познава, знае, че не ми се случва често да загубя способността си да говоря. Обикновено приказвам твърде много — добави тя с очарователната откровеност, с която бе печелила сърцата на безброй гласоподаватели през годините.

— Аз също бях изненадан първоначално — бързо добави сенаторът. — Кейн, ние непрекъснато те хвалехме, но нашето малко момиче не ни слушаше. Карлинг е толкова упорита и независима, че създаде ли си впечатление за нещо или някого, обикновено е почти невъзможно да бъде променено. — Сияещ, баща й се обърна към нея, а гласът му звучеше напълно искрено. — Ти не желаеше да кажеш на майка си и на мен, че тайно се виждаш с Кейн, тъй като не искаше да ти се подиграваме, задето си сгрешила в преценката, нали, ангелчето ми?

Кейн повдигна вежди и не каза нищо, но Карлинг подозираше, че той тайно се превива от смях. По нейно мнение баща й доста се бе увлякъл. Това, което правеше положението още по-лошо, бе, че трима от присъстващите в стаята знаеха истината.

— Карлинг добре ни е изиграла — обобщи Нева. — Тя наистина ни накара да повярваме, че не иска да има нищо общо с теб, Кейн.

— Малката палавница — отбеляза Кейн с усмивка.

Карлинг искаше да го удари. Задоволи се да му хвърли унищожителен поглед.

— Мамо, точните ми думи бяха, че предпочитам да излизам с горилата от зоологическата градина, отколкото с Кейн Маклелан.

— Точно така — засмя се Нева, — а ето, че сега се омъжваш за него.

— Може би горилата е била заета — предположи Кейн.

Сенаторът и жена му се засмяха одобрително.

— О, той има и чувство за хумор — възкликна Нева. — Добър избор си направила, Карлинг. Радвам се за теб и за него, разбира се.

— Аз също — добави сенаторът.

Карлинг предположи, че като бъдеща булка трябва да направи някаква глуповата, вълнуващо щастлива забележка, но не го стори. Можеше да продава тялото си, но нямаше да продаде душата си.

Родителите й бяха твърде заети със собствения си възторг, за да забележат липсата на въодушевление от нейна страна.

— Кога ще започнем да правим планове за сватбата, Карлинг? — ентусиазирано попита Нева. — Има толкова много неща да се свършат. Но най-напред годежното парти. Ще се обадя веднага в клуба на Конгреса и ще резервирам…

— Не е необходимо, Нева — отсече Кейн. Тонът му, винаги учтив, бе съвсем категоричен. — С Карлинг възнамеряваме да избегнем цялата шумотевица, свързана с годежа. Ще се оженим веднага. Всъщност още днес. Заминаваме за Феърфакс, Вирджиния.

Възторгът на Нева изчезна незабавно като балон, прободен с карфица.

Карлинг не направи усилие да прикрие гнева и нервността си.

— Това място във Феърфакс — намръщено каза Нева — не е ли за хора, които трябва да се оженят незабавно. О, Карлинг, на твоята възраст. Нямам думи.

Карлинг схвана предположението на майка си, че на двайсет и осем години е бременна, без да е омъжена. Погледът й спря върху Кейн и тя гневно се изчерви.

— Мамо, как можа да си помислиш това дори за миг? — извика възмутено.

— Не се разстройвай, любима — подхвърли успокоително Кейн. Обгърна талията й и придърпа с гръб към себе си, като че бе кукла. Но сякаш я стисна в стоманен обръч. — Разбирам, че майка ти е объркана от нашето прибързване — продължи той и сведе глава, за да докосне с устни слепоочието на Карлинг, — но искам да ви уверя — обърна се той към сенатора и съпругата му, — че намеренията ми спрямо вашата дъщеря са почтени и винаги са били такива. За нищо на света не бих опетнил репутацията й. Карлинг не е бременна, но съм сигурен, че следващият месец ще бъде.

Сърцето на Карлинг се сви. Ако не умееше да се владее, щеше да избухне в плач.

Вместо това, тя опита да се изтръгне от прегръдката му и оголи зъбите си в слабо подобие на усмивка.

— След като изяснихме недоразумението, по-добре ще е да обмислим идеята за Феърфакс. Ако мама държи да организира годежно парти и голяма сватба, аз нямам нищо против…

— Но аз съм против, скъпа — подхвърли Кейн. — Не искам да чакам месеци, докато подробностите по годежа бъдат уредени. Изглежда ми като колосална загуба на време. Искам да те заведа у дома колкото може по-бързо. Решено е, ще се оженим днес.

Въпреки че искаше да му се противопостави и да му откаже, Карлинг замълча. Тя нямаше избор и двамата знаеха това. Кейн Маклелан диктуваше условията и владееше положението. Това също бе известно и на двамата. Като опитен кукловод той дърпаше конците, а Темпълтънови или танцуваха като марионетки под командите му, или…

Карлинг, баща й и Кейн знаеха какво се криеше зад неизказаното „или“ — финансов и политически крах за сенатора и публично дискредитиране на фамилията Темпълтън. Карлинг се взря в лицето на майка си, изразяващо объркване и безпокойство, и опита да си представи травмата, който подобен скандал би й нанесъл.

Бе ядосана на баща си, че я поставя в такова положение, бе разочарована, че я използва, но все пак той бе неин баща. Тя го обичаше и бе готова на всичко, за да му помогне. Нямаше смисъл да търси начин да се измъкне.

Трябваше да приеме съдбата си. Щеше да се омъжи за Кейн Маклелан днес в едно бързо безлично сватбено тържество, защото неговото желание бе заповед.

— Е, предполагам, трябва да тръгваме към Феърфакс — каза тя студено. Актьорските й способности не бяха на такава висота, та да заблуди останалите, че е щастлива. Леко завъртя глава, за да погледне Кейн, въпреки че усилено избягваше да среща очите му. — Ще взема сакото и чантата си и можем да тръгваме.

— Разбира се, любима — усмихна се Кейн. Но преди да я пусне, докосна устните й в бърза целувка, безпогрешен знак за притежание. Тя потрепери. — Върни се бързо — извика той. И създаде измамното впечатление, че това е молба, но Карлинг знаеше, че е заповед.

Лицето й почервеня, а сините й очи заблестяха, докато изкачи стъпалата със скорост, неподобаваща на дама.

Кейн я проследи, докато изчезна от погледа му, после се извърна към сенатора и съпругата му, които го наблюдаваха притеснени. Долови разкаяние и враждебност в очите на сенатора, любопитство и тревога в погледа на Нева. Дари ги с внушаваща доверие усмивка.

— Няма причина за безпокойство — увери ги той. — Всичко ще бъде наред, обещавам ви.

— Разбира се, ние знаем това — нервно кимна сенаторът. — Просто Карлинг е нашето малко момиче. — Гласът му заглъхна и той си пое дълбоко дъх, опитвайки да възвърне обичайното си самообладание. — Ние винаги сме искали най-доброто за нея.

— Разбирам. Ще се грижа добре за нея — обеща Кейн. — Сигурно не е очарована от бързата сватба, но ще се чувства добре с мен.

— Винаги сме мечтали да й организираме голяма сватба с много цветя — тъжно обясни Нева. — Карлинг, в зашеметяваща бяла рокля и було. Клейтън я води по пътеката на националната катедрала, чудесно посрещане в клуба с всичките ни приятели… — Гласът й заглъхна.

Настъпи напрегната тишина. Кейн предположи, че моментът е подходящ да позволи на Темпълтънови да направят екстравагантната сватба, която винаги са мечтали да организират за малкото си момиченце, което всъщност не бе никак малко, помисли си той с усмивка. Карлинг бе жена и съвсем скоро щеше да бъде неговата жена, точно както той искаше.

Не се изненада, че бе на път да осъществи плана си. Той винаги успяваше да постигне целта, която си поставяше.

Спомни си първия път, когато видя Карлинг Темпълтън. По-малката му сестра Холи му показваше снимки от някакво светско парти в едно тексаско списание и Кейн откри, че вниманието му е привлечено от красива млада жена. Бележката на фотографа под снимката я идентифицираше като Карлинг Темпълтън, дъщеря на сенатора.

През следващите няколко месеца той претърсваше колоните на местните списания и вестници, които преди дори не бе отварял. Снимките на Карлинг бяха рядко явление, но му отне само миг, за да приеме, че по някаква необяснима, неразгадаема причина дъщерята на сенатора, която вероятно бе празноглаво момиче, го привличаше.

От доста време той имаше голям принос в кампаниите на Клейтън Темпълтън и редовно получаваше покани за различни изяви. На едно от събиранията реши да се появи пред съпругата и дъщерята на сенатора. Време беше да открие дали Карлинг е повърхностна, малка глезла или е жената, която му се искаше да бъде. Въпросът му получи категоричен отговор още при първата им среща — моментът, в който Кейн пожела Карлинг. Кръвта му кипваше дори при мисълта за нея. Тя възбуждаше въображението му, както никоя друга жена. Така, че той прекарваше времето си в чакане и наблюдение, като подхвърляше на баща й съвсем недвусмислени намеци.

Накрая всичко си дойде на мястото. Като проницателен бизнесмен с безпогрешен инстинкт, той трудно можеше да разбере лошата преценка и импулсивната алчност, които тласнаха отчаяния сенатор Темпълтън към него. Той незабавно улови удалата му се възможност.

Кейн знаеше цената си, но не хранеше никакви илюзии относно чара си или по-точно липсата му. Той бе упорит, прям и утвърден в работата си. Водеше затворен живот. Знаеше, че не притежава способностите на весел общителен човек и никога не би могъл да ухажва или спечели Карлинг Темпълтън по традиционния начин.

По-късно забеляза, че и никой от мъжете в нейния високопоставен кръг не може да я привлече или спечели. Тя излизаше с най-изисканите неженени мъже във Вашингтон, Хюстън и Далас, но никога не задълбочаваше връзките си.

Първия път, когато я видя, той разбра причината. Карлинг бе приятелски настроена, но резервирана, елегантна и хладна, интелигентна и очарователна. Бе идеалният партньор за луксозните партита, благотворителните балове и другите светски прояви, които неизменно посещаваше. Липсваха обаче посланията, които сексуално привлечената и заинтригувана жена изпраща на потенциалния любовник. Тя бе от типа „гледай, но не докосвай“, изключително любезна и очарователна в разговорите, но не позволяваше да я докосват.

Карлинг се преструваше на хладна, но при първата им среща между тях сякаш избухна взрив. Към това можеше да прибави и начинът, по който днес отговори на прегръдката му — въплъщение на всичките му фантазии относно нея. Бракът ни ще бъде щастлив, каза си Кейн с характерната безпогрешна убеденост.

— Кейн? — прекъсна мислите му Нева. — Не можем ли да те убедим да отложиш сватбата с няколко месеца. Въпреки че Карлинг не ти е казала, аз знам колко силно би се зарадвала на мечтаната голяма сватба.

— Мамо, сигурна съм, че Кейн не се интересува от това. — Карлинг отново се присъедини към тях в хола. Носеше бежово сако и пола в същия нюанс. Бе сресала косата си и я бе прибрала в безупречен кок. Бе освежила и грима си, изтривайки следите от дълбоката и гореща целувка, която бяха споделили…

Не че той я бе насилвал, бързо си припомни тя.

— Нева, ако Кейн и Карлинг са решили да направят тиха интимна сватба, ние трябва да уважим решението им — наруши сенаторът настъпилата дълбока тишина.

— Благодаря за подкрепата, сенаторе, оценявам я — сухо благодари Кейн.

Милион отвратителни, хапливи забележки изплуваха в ума й, но Карлинг се въздържа. Какво щеше да постигне? Каквото и да бе предложил Кейн, баща й щеше да го подкрепи.

— Вие двамата сте поканени. Можете да ни станете свидетели — предложи Кейн. — След това ще направим празнична вечеря в най-добрия вашингтонски ресторант. Просто назовете името и аз веднага ще направя резервация.

— Не, не, вие двамата тръгвайте. Клейтън е прав. Щом искате интимна сватба, трябва да я имате. И вместо в ресторант, защо не дойдете после отново вкъщи. Ще помоля готвача да приготви специално сватбено угощение за нас, ще бъде по-празнично от обикновена вечеря навън.

Нева ги изпращаше към вратата, докато говореше, а сенаторът изостана, загледан мълчаливо в земята. След секунди Карлинг и Кейн се озоваха на малката тухлена площадка и входната врата се затвори зад тях.

— Виждам, че идваме от различни светове — сухо отбеляза Кейн. — В моето семейство вечерята навън е празнична, а храненето вкъщи е всекидневна рутина.

— Това е една от най-маловажните разлики между нас. А има няколко милиона доста по-значителни — подхвърли Карлинг. — Точно затова идеята да се оженим е не само абсурдна, а направо пагубна — изкрещя Карлинг, а очите й потъмняха от гняв. Изоставила опитите си да остане хладна, тя се отдаде на дивата ярост, която пулсираше в нея, замахна с ръка и силно удари мъжа.

Трета глава

Кейн докосна парещата буза.

— Боли, Карли — хладно каза той, — но това беше целта, нали? — Ръката му обви китката й. Бавно, но решително той я притегли към себе си.

Тя остана неподвижна, опита да се отдръпне, но и този път силата му преодоля съпротивата й. Карлинг усети как неволно приближава към него.

— Търсеше си го. Заслужи си го, заслужаваш дори по-лошо. — Гласът й бе свиреп, но гневът й бързо бе изместен от шок. — Не съм удряла никого досега. Бях твърда привърженичка на ненасилието, но ти ме принуди.

— Нека изясним нещата. Значи аз съм виновен, че получих плесница. Аз съм те накарал да го направиш.

— Да! — Тя опита да изтегли китката си от желязната му хватка.

— Виждам, че си привърженичка на идеята „осъдете жертвата“. — Последното му движение я долепи до него. — Да решим въпроса веднъж завинаги, Карли. Не вярвам в семейното насилие, както и не вярвам, че ще оставя бъдещата си съпруга да ми крещи и да ме удря. Искам извинение.

— Не съжалявам! — Но всъщност съжаляваше. Не само защото го бе ударила, но и заради последствията, които импулсивното й действие предизвика. Начинът, по който той се извисяваше над нея, инстинктивно я накара да отстъпи. Отчаяно се опитваше да увеличи разстоянието помежду им, но беше твърде късно. Той вече бе обвил силните си мускулести ръце около нея, притискайки я към себе си.

— Продължавай, бори се с мен, скъпа — подкани я дрезгаво, — знаеш, че това е желанието ти.

— Не, не съм от жените котки, които се борят, фучат и дращят, господин Маклелан. Ако това търсите в бъдещата си съпруга, съветвам ви да продължите издирването.

Тя изви глава назад и го погледна. Тревожна слабост завладя тялото й и я накара да се почувства крехка и…

— Търсенето на съпруга приключи, Карли — провлече той. — Довечера ще трябва да споделиш леглото ми като госпожа Кейн Маклелан.

Устата й пресъхна. Ясно си представи как лежи в леглото нервна и гола и чака Кейн Маклелан да дойде.

— Мисля, че трябва да те предупредя, в леглото съм също толкова студена, колкото и извън него. — Опита най-отблъскващия си тон, който винаги охлаждаше разгорещените ухажори. — Едва ли е съблазнителна брачна перспектива за… за буен дивак като теб.

— Развила си играта на ледена висулка до такова съвършенство, че сама започваш да си вярваш. Но мен не можеш да заблудиш, Карли. — Кейн не бе обезкуражен ни най-малко.

Той интимно я притисна към себе си. Карлинг усети възбудата му и се задъха от острото шеметно чувство, което я прониза.

— Под ледената ти маска се крие една малка дива котка — нежно и съблазнително промърмори Кейн.

— Остави ме! — изплака тя, борейки се със сладостната топлината, която проникваше в нея. Битката с думи бе единствената, която можеше да се надява да спечели. Вече се бе убедила, че е безполезно да опитва физическата си сила срещу неговата. — По дяволите, какво трябва да кажа или да направя, за да повярваш, че говоря сериозно? — изкрещя тя. Очите й проблясваха от гняв, безсилие и… възбуда.

— Та какво по-сериозно от сватбата може да има? — Той отвори вратата на мястото до шофьора и я покани. — Влизай, Карли. Тръгваме.

— Не съм се извинила, че те ударих — бързо му напомни тя. Опитваше се да забави тръгването, хващайки се за сламки. Брачната церемония предстоеше. Качеше ли се веднъж в тази кола с него, щеше да бъде обречена.

— Ще го направиш по-късно. — Той погледна часовника си. — Баща ти ми обясни как да стигна до това място, когато ме извика снощи — рече той.

Карлинг бе потънала в ледено мълчание и здраво бе стиснала устни.

Той хвана дланта й и я притисна към бедрото си. Тъй като тя седеше доста далеч, ръката й остана изпъната. Беше неудобно и изглеждаше глупаво, но тя отказа да се приближи.

Карлинг усещаше плата на джинсите му под дланта си, както и твърдите мускули. Огромната му ръка бе покрила нейната, поглъщайки я, а пръстите му леко я галеха.

Сякаш ток премина през тялото й. Как успяваше да я дразни и възбужда едновременно. Никога досега не бе срещала мъж, който така да я обърква. Всичко, което той правеше, се промъкваше под кожата й и предизвикваше бурна реакция. Всъщност дори не се налагаше да прави или говори нещо, тъжно си призна тя. Самото му присъствие я правеше несигурна и нервна.

Погледна го ядосано и изтегли ръката си, като потърка с длан изтръпналите мускули.

— Учуден съм, че родителите ти не пожелаха да дойдат с нас — отбеляза той, когато подминаха указателните табели на щата Вирджиния. — Те приемат всичко или нищо. Ако сватбата на дъщеря им не е суперспектакъл, те не държат да присъстват на церемонията.

— Не си позволявай да критикуваш родителите ми.

— Не ги критикувах. Да, всъщност май ги критикувах. Възхищавам се на лоялността ти към тях, независимо какво ти струва.

— Родителите ми заслужават обичта и предаността ми и винаги ще ги имат.

— Възхитително. Разбирам и одобрявам подкрепата, която оказваш на родителите си. Имаш чувство за отговорност към семейството, Карли. Това е добродетел, която споделям, а споделените добродетели са основата на успешния брак. Това е и една от причините да съм сигурен, че ще бъдем чудесна двойка.

— Ти имаш семейство? По принцип влечугите нямат. Мислех, че си бил измътен, преди да изпълзиш изпод скалата си, както останалите от твоя вид.

Той не отговори и това още повече я раздразни. Карли го погледна крадешком. Изглеждаше изцяло концентриран в пътя. Щом не се обижда от сравнението с влечуго, може би нападки по отношение на семейството му биха дали резултат.

— Имаш наглостта да набеждаваш родителите ми, че не са дошли с нас на този фарс, нашата брачна церемония — започна тя. Сините й очи гневно проблясваха. — А къде са твоите родители? Не виждам особени признаци на тази семейна любов и лоялност, с които се хвалеше.

— Родителите ми са мъртви — безизразно съобщи Кейн.

Карлинг затвори очи и потисна стона си. Проявите й на нетактичност в обществото бяха редки и никога толкова груби.

— Не знаех — отрони тя. Бе толкова огорчена, че враждебността й бе изместена от ужасяващо смущение. — Ужасно съжалявам — промълви машинално.

— Наистина ли? — предизвика я той. — След като не познаваш родителите ми и претендираш, че ме мразиш, защо трябва да съжаляваш?

Никога досега проявата й на съчувствие не бе подлагана на изпитание.

— Защото… разбира се, аз не ги познавам, но… — обърка се Карлинг — съжалявам, не ми беше приятно да чуя, че… — Лицето й почервеня. — Как… кога загуби родителите си, Кейн?

— Не съм ги загубил, те са мъртви — промълви мъжът. — Предполагам, искаше да бъдеш мила, но аз не понасям смекчените изрази.

— Израснала съм, изричайки смекчени изрази. Това е официалният език в политиката — преглътна Карлинг.

— Изключително вярно. Сутринта слушах дискусията на двама конгресмени по радиото.

Закачливата му усмивка имаше невероятно въздействие върху младата жена. Карлинг усети как дъхът й секна. Бе в голяма опасност и го знаеше. Нима бе възможно докосването му да я кара да гори от нетърпение, което никога преди не бе изпитвала? Карлинг се скова. Не биваше, не можеше да се остави да бъде съблазнена от този арогантен, вбесяващ мъж.

Той я купуваше, горчиво си напомни тя. Бе написал чек, за да я получи, сякаш плащаше покупки в супермаркета. Обзе я безсилен гняв. Мъжът я принуждаваше да изостави всичко, на което държеше — дома и приятелите, обществените задължения. Караше я да води живот в пълна изолация в неговото окаяно ранчо в средата на необитаема земя. Но не можеше да я насили да го харесва, да се грижи за него или да го желае, увери се тя. Той бе неин враг и тя нямаше да го забрави. Ще го накара да съжалява, че я е купил така безсърдечно.

— Попита кога и как са починали родителите ми — каза Кейн и прекъсна отмъстителните й мисли, като отново успешно я обърка. — Загинаха при автомобилна катастрофа преди дванайсет години, седмица след двайсет и третия ми рожден ден. Един от по-малките ми братя бе с тях и тежко пострада, почина десет дни по-късно.

Не бе толкова коравосърдечна, че да остане равнодушна пред такава трагедия, въпреки че той бе неин враг.

Карлинг временно престана да крои планове как да направи живота му непоносим.

— Трябва да е било ужасно — тихо каза тя. — Не мога да си представя да загубя родителите си. А и да загубиш брат си… — Гласът й заглъхна. Бе трудно дори да се приеме, какво остава да се изкаже. Съжаленията бледнееха пред чудовищността на станалото.

— Беше тежко.

Видя как пръстите му се вкопчиха във волана и разбра колко силни чувства се крият зад двете прости думи.

— Как се е случило?

— Връщали брат ми Джон в колежа, когато били ударени челно от пиян шофьор. Джон беше на двайсет и една и бе студент последна година в Райс. Университетът, който завърших и аз — с лека усмивка добави той.

— Дипломирал си се в Райс? — Каква изненада. Мислеше, че никога не е напускал старата ферма.

Кейн кимна.

— И продължих в бизнес училището в Уортън. Възнамерявах да стана банкер, да живея в Ню Йорк, да направя куп пари. Точно завършвах, когато стана катастрофата.

Карлинг се извърна и го погледна. От първия миг, в който го видя, тя реши, че той изглежда като типичен каубой. Просто не можеше да си го представи в костюм по поръчка да седи зад бюрото на някой офис на Уолстрийт. Изглеждаше като мъж, който работи на открито и може да нацепи наръч дърва в свободното си време, без дори да се задъха.

— Очевидно не си отишъл в Ню Йорк — предположи тя.

— Не. Незабавно се върнах вкъщи. Освен ранчото, там бяха двамата ми по-малки братя и мъничката ми сестра. Тримата са доста по-малки от мен и Джон. Скот се роди, когато бях на единайсет. Холи — две години по-късно, а Тим — година след нея.

— Тримата са били съвсем малки, когато родителите ви са загинали — набързо пресметна Карлинг.

— Бях определен за техен настойник и се върнах да ги отгледам. Сега всички пораснаха и се справят добре. — В усмивката му се долавяше гордост и задоволство. — Тим е студент в Райс. Завършва тази година и вече е приет в институт по медицина. Холи се дипломира миналата година в колеж в Атланта и сега живее в ранчото. Мисля, че в сърцето си копнее да стане жена на фермер. И нищо не ме радва повече — добави той със задоволство.

— Тя е много млада. Иска ли да се омъжи — хладно попита Карлинг, — или ти уреждаш сватбата по своя неповторим феодален маниер.

Той не обърна внимание на забележката.

— Семейство Уейн, най-близките ни съседи, имат син, който се казва Джоузеф. Той е на възрастта на Холи и двамата се срещат доста често, откакто тя се върна от колежа. Така че не се нуждаят от мен, за да уреждам нещата им. Що се отнася до Скот, той водеше доста бурен живот, докато беше студент в университета в Остин, но след шест години най-накрая успя да се дипломира, и изглежда е поулегнал. Сега е стажант в банка в Далас.

— Изглежда добре си се справил с отглеждането им — обобщи Карлинг с неохотно възхищение. Сигурно не е било лесно за двайсетинагодишен младеж сам да поеме отговорността за три деца и едновременно с това да се бори с мъката от загубата на другата половина от семейството.

Всъщност не бе изненадана, че Кейн Маклелан бе успял. Той бе от хората, които винаги успяваха в начинанията си.

— Имаше и трудни времена, особено когато децата бяха тийнейджъри — призна Кейн. — Тим винаги се държеше добре, на него можеше да се разчита, но Скот и Холи имаха своите бунтарски периоди. За щастие, всичко това е зад нас.

— Какво мислят за ненормалната ти идея да се ожениш за жена, която едва познаваш, а те самите никога не са виждали? — попита тя. Леката сянка, преминала по лицето му, отговори на въпроса й. — Те не знаят! — нападна го тя. — Не си им казал, че ще се ожениш? Искаш да заведеш при тях…

— Не се налага да обсъждам решенията си с децата. Те…

— Но се налага те да обсъждат своите с теб — прекъсна го тя. — Не може да бъде по друг начин. Да израснат с теб сигурно е било равносилно на живот при тоталитарен режим.

— С децата се разбираме чудесно — настоя Кейн. — Именно затова имам желание да отгледам свои.

Карлинг застина. Значи затова му бе нужна тя.

— Не знам много за децата — бързо рече тя. — Аз съм единствено дете, нямам братовчеди на моята възраст, а и не съм се занимавала с гледане на бебета като тийнейджър.

— Ти ще бъдеш чудесна майка — успокоително отбеляза Кейн. — Пък и аз ще бъда до теб и ще ти помагам.

— Не се притеснявам за това каква майка ще бъда — изсъска тя, — но искам аз да реша кога ще имам деца и аз да избера бащата.

— Той седи до теб, любима. Още не си го осъзнала, но и това ще стане. А колкото до раждането на деца, в нашия случай колкото по-скоро, толкова по-добре. Биологичните ни часовници неумолимо отмерват времето.

— Имам доста време, преди алармата да изпищи — възрази тя.

— Може да нямаш опит с децата, но ги харесваш — уверено продължи той. — Радваш се на децата на твоите приятели и съседи. Искаш да имаш свое дете, всъщност няколко. Не искаш да отглеждаш единствено дете, тъй като си израснала доста самотна.

Той повтаряше фрази, които тя бе изричала публично през годините и всички те бяха искрени. Но да го слуша как повтаря думите й, за да защити позицията си, бе равносилно на това да бъде застреляна със собственото й оръжие.

— Не ме цитирай! — озъби се тя.

— Ти ще бъдеш предана майка, която напълно може да се отдаде на семейството си, без изисквания и скандали относно правенето на кариера, която ще те отвлича от основното ти задължение — усмихна се той.

О-хо! Карлинг преглътна. Изявлението й бе познато. Тя често го повтаряше пред консервативните групи, които бяха основата на политическата мощ на баща й. Опита се да намери достоен отговор, но нищо не й дойде наум. Отвори уста, за да проговори, но нямаше какво да каже.

— Без коментар? — спокойно попита Кейн.

Карлинг стисна юмруци. Бе я затруднил и го знаеше. Въпреки, че изражението му бе спокойно и неумолимо, тя бе напълно уверена, че той безмълвно и победоносно й се присмива в себе си.

— Трябваше да предположа, че тесногръд човек като теб няма да одобри жена с кариера. — Налагаше се да признае, че упрекът звучеше неправдоподобно в нейните устни.

— Неубедително, Карли. — Този път дори не се опита прикрие смеха си. — Ти, баща ти и неговите приближени нападате жените, които са предпочели кариерата пред домакинстването, не аз. Аз ги уважавам. Ето защо никога не бих помолил жена, която е прекарала години в овладяване на дадена професия, която е изградила успешна кариера, да я изостави, за да се превърне изцяло в съпруга и майка в моето ранчо. Няма да е честно спрямо нея.

— Имаш предвид, че ако бях лекар, адвокат или учител ти нямаше… нямаше…

— Да искам да се оженя за теб? Правилно. Защото щях да знам, че няма да си щастлива далеч от града и професията си, а аз не искам нещастна съпруга. Казах ти, че съм проучил положението доста добре, Карли. Ти си отгледана да станеш съпруга и майка. Ти вярваш, че жената е най-щастлива, когато се отдаде на създаването на семейство. И точно това ще правиш през останалата част от живота си. Заедно с мен.

Тя не можеше да говори, не можеше да диша. Бе в капан и безнадеждността на положението й я зареди с енергия.

— Няма смисъл да споря. Да ти говоря е все едно да говоря на стена. — Как й се искаше да измисли нещо по-оригинално, но бе твърде напрегната, за да бъде остроумна. А и той я бе победил при всичките й опити.

— Казвали са ми го и преди — невъзмутимо подхвърли Кейн. — Отпусни се, Карли, всичко ще бъде наред. Наистина ли мислиш, че бих се оженил за теб, ако вярвах, че има дори минимален шанс да не се получи.

— Не вярвам в твоите преценки. Ти си ненормален. Само луд мъж би настоявал да се ожени за жена, която го мрази, която е решена да направи живота му ад, по-черен от най-ужасните му кошмари.

— Това ли планираш, Карли? Да превърнеш живота ми в ад? — Той явно се забавляваше.

— О, да — искрено обеща тя. — Гарантирам ти, че ще направя съвместния ни живот толкова непоносим, че ще ме молиш да си тръгна.

— Аз пък ти обещавам, че това никога няма да стане — спокойно отвърна мъжът. — Лоялността е неделима част от характера ти, Карли. Нашата сватба доказва колко предана дъщеря си. Несъмнено показва и колко предана и любяща ще бъдеш към съпруга и децата си. Ако си честна към себе си, ще признаеш, че беше настъпило време за промяна в живота ти. Ти не беше щастлива. Всички тези официални приеми ти бяха омръзнали — добави той с увереност, която спря дъха й. — Излизаше с най-изисканите неженени мъже, но не им позволяваше да те докосват, а и нямаше никакво намерение да се омъжиш за тях, напротив, опитваше се да ги прогониш.

— Изрече доста възмутителни и арогантни твърдения днес, но с последното надмина себе си — гневно заекна тя. Обмисляше най-обидното, най-злобното нещо, което можеше да му каже, но той я извади от равновесие с последното си заключение. Беше обезпокоително близо до истината. — А виж сега с кого съм свързана! — избухна тя. — Всички, с които съм излизала, са за предпочитане пред теб.

— Нищо подобно. Уплашена си до смърт, защото те възбуждам и се страхуваш, че ще загубиш ледената си маска. Но бариерите ще паднат довечера.

— Няма да удостоя твърдението ти с отговор — изсумтя тя.

— Пристигнахме — съобщи мъжът и спря на широкия паркинг в близост до висока сграда.

Кейн я прегърна през раменете и двамата влязоха. Сигурно така се чувстваше осъденият затворник, когато го водят към мястото на екзекуцията, мрачно си помисли Карлинг. Отчаян, безпомощен, молбите за помилване са отхвърлени.

Настъпи милостива безмълвност. Като в транс младата жена попълни всички формуляри, получи кръвния тест и изчака необходимите няколко часа за издаване на брачно свидетелство. Накрая бяха въведени при съдията, който ги обяви за съпруг и съпруга и им пожела всичко най-хубаво. Карлинг се взираше в широката златна халка, която Кейн бе поставил на безименния пръст на лявата й ръка. Тъй като тя не можеше да откъсне очи от нея, се изненада, когато Кейн обхвана брадичката й и повдигна главата й. Очите им се срещнаха.

— Не е ли това моментът, в който младоженецът може да целуне булката — нежно попита той. Наведе глава и леко докосна устните й.

Тя бе твърде стресната, за да реагира. Устните му, топли и нежни, изцяло покриха нейните. Почувства клепачите си странно натежали и ги затвори. Той съблазнително засили натиска, устните му се разтвориха и тя несъзнателно, инстинктивно опря длан на гърдите му. Усещаше мъжката сила и ударите на сърцето му под ръката си. Очите й се отвориха в мига, в който той отдели устни от нейните. Знаеше, че се е изчервила и диша учестено. Нямаше смисъл да го отрича, дори пред себе си. За един кратък миг бе забравила заобикалящата ги обстановка, безличния кабинет на съдията, дори самия съдия.

— Готова ли сте да тръгваме, госпожо Маклелан? — дрезгаво попита Кейн и я хвана за ръка. — Колкото по-бързо приключим тържествената вечеря с родителите ти, толкова по-скоро ще останем сами.

Карлинг отговори неразбираемо и сподавено. Бе обвита в чувство за нереалност. Това не можеше да се случи. Тя се взираше в брачната халка, докато в ушите й продължаваше да звучи „госпожо Маклелан“. Госпожа Маклелан, та това бе тя!

Тя бе омъжена. Омъжена! И то за единствения мъж, когото бе сигурна, че не може да контролира и не може да задържи на разстояние. Единственият, който не би се съгласил да я остави свободно да върви по пътя си, докато той продължи по своя. Тя гневно го погледна.

— Това не може да е истина — прошепна, изричайки гласно мислите си.

— Направил съм резервация за тази нощ в хотел, близо до летището — продължи да обяснява Кейн, когато излязоха от сградата и се отправиха към колата.

Пътуването до къщата на родителите й премина в мълчание. Потънала в мисли, Карлинг бе стиснала здраво ръце в скута си. Не можеше да изразходва енергията си в борба с него, не сега. Трябваше да запази всичките си сили и чувство за хумор за тази вечер, когато трябваше успешно да надхитри и изиграе похитителя си — нейния съпруг Кейн Маклелан.

Четвърта глава

Карлинг незабавно разпозна паркираната пред дома й каравана на „Кепитъл Афеърс“, любимата фирма за доставки на майка й.

Кейн прочете надписа на фургона, когато спря зад него.

— Толкова за домашно приготвената вечеря — изръмжа той. — Предпочитах ресторанта. Всяко ядене, доставено от подобна компания, прилича на притоплена самолетна храна.

— Храната, която „Кепитъл Афеърс“ доставя, винаги е отлична — отвърна Карлинг. — Това е най-популярната компания за доставки в областта.

— Това не означава нищо, щом като са свободни да дотичат тук при толкова кратко предизвестие с тяхната пластмасова храна.

— Заслуга на майка ми е, че са тук след толкова кратко предизвестие, и то за такава малка вечеря… — Гласът й заглъхна. Току-що бе забелязала колите, паркирани от двете страни на улицата, докъдето поглед стигаше. — Която всъщност може да не се окаже толкова малка и обикновена.

Кейн проследи погледа й.

— Нали не мислиш… — внимателно започна той.

— Че майка ми е успяла да организира парти? Точно това мисля.

— След като специално уведомих, че не искам голяма светска сватба? — недоволно се намръщи Кейн.

Видимото му недоволство и разочарование повдигнаха настроението й неимоверно.

— Голяма сватба нямаше, а ти не каза нищо за голямо светско празненство след това.

— Защото и през ум не ми мина да възразя. Не ми изглеждаше необходимо. Кой можеше да предположи, че подобен прием може да бъде организиран само за няколко часа?

— Това показва колко малко знаеш за Нева Темпълтън — отговори Карлинг с кисела усмивка. — Трябваше да се досетя, че мама е замислила нещо. Твърде лесно се отказа от идеята за голяма сватба. Нищо чудно, че бе толкова нетърпелива да ни изгони от къщата. Сигурно е започнала телефонните разговори, преди ние да се качим в колата.

— Вероятно всички тези коли не могат да принадлежат на родителите ти? — Кейн посочи безкрайните колони от коли и свирепо се намръщи.

Всъщност не това имаше предвид. За него дори една тиха вечеря с родителите на Карлинг не бе приятна, но я прие като наложително задължение преди тяхната брачна нощ.

— Невероятно — изръмжа той. — Мразя големите партита, дори когато познавам и харесвам всички гости. А сега ми се налага да изтърпя този фарс, пълен с непознати.

— След като настоя да се омъжиш за непозната, сигурно ще можеш и да се забавляваш с непознати.

— Наслаждаваш се на ситуацията, нали? — провлече той и повдигна вежди. — Дори не се опитваш да прикриеш веселите нотки в гласа си.

— Ако по някакъв начин се чувстваш нещастен, неловко или не на място, то аз съм доволна. Въпреки че дори мисълта да се разхождам вътре като госпожа Маклелан ме разтриса.

— Искаш ли да пропуснем празненството и да отидем направо в хотела? — предизвикателно я погледна той. Както обикновено, напълно бе пренебрегнал нападката й и я принуждаваше отново да се защитава.

— Не! — Карлинг мразеше паниката в гласа си, а също и Кейн, защото я бе предизвикал. — Предпочитам да се срещна с всяка тълпа, независимо колко голяма и любопитна е, отколкото да остана сама с теб.

Карлинг отвори вратата на колата и се спусна към къщата. Когато я достигна, Кейн вече бе до нея. Хвана ръката й и преплете пръсти с нейните.

— Не искаш ли да се представим заедно на нашите доброжелатели? Предполага се, че сме толкова лудо влюбени, та импулсивно сме се оженили, спомняш ли си?

Карлинг пламна. Този леко подигравателен тон бе способен да я докара до убийство.

И тогава почувства как палецът му гали дланта й и се плъзга в бавен предизвикателен ритъм по кожата. Ласката й въздейства като електрически ток. Карлинг рязко пое дъх. Краткотрайната наслада завъртя главата й и за неин позор тя не избухна в ярост, нито издърпа ръката си незабавно. Мъжът целуна дланта й. Едва тогава Карлинг успя със сила на волята да издърпа ръката си. После отвори входната врата. Майка й я съзря и си проправи път към нея през претъпкания с хора вестибюл.

— Скъпа, ти си тук! — радостно възкликна Нева Темпълтън и прегърна дъщеря си. — Дикси Лий каза, че е видяла теб и красивият ти съпруг да идвате по пътеката. О, ето го и прекрасния ми зет.

Карлинг се завъртя и видя Кейн да идва след нея. Нева веднага пусна дъщеря си, за да го прегърне.

— Не мога да се сдържа да не ви представя на нашите приятели. Такава прекрасна двойка сте.

Прегърнала с една ръка Карлинг, а с другата — Кейн, Нева ги въведе в широката дневна, претъпкана с гости.

— Ето ги булката и младоженецът — обяви тя на всеослушание. — Господин и госпожа Маклелан.

За частица от секундата очите на Кейн и Карлинг се срещнаха. Размениха си страдалчески погледи. Той мразеше да бъде в центъра на вниманието. И докато тя обикновено се наслаждаваше на тази позиция, този път бе изключение.

Двамата бяха погълнати от прегръдките на различни хора и Карлинг се впусна в обичайната си роля на общителната, удовлетворяваща тълпата дъщеря на вечно търсещ гласоподаватели политик. Тя се усмихваше, даваше общоприети отговори и помнеше имената на всички.

Кейн, който не обичаше да угажда на тълпата, дори не опита да се присъедини към представлението на съпругата си. Той стоически понасяше безкрайните запознанства, но изражението му остана сериозно, докато различни мъже стискаха ръката му или го потупваха по рамото, а жените се накланяха да го целуват по бузата и да го прегръщат. Проявите на фалшива привързаност го объркваха, колкото и безсмислените разговори, водени около него.

Накрая един глас се извиси над останалите — този на сенатор Клейтън Темпълтън.

— Приятели, днес имаме много специален гост сред нас и той ще ни помогне да превърнем този забележителен за нас ден в незабравим.

Устните на Кейн потрепнаха при пресилената хипербола. Сигурно хората, които пишеха речите на сенатора, не са били на разположение днес. Той спря поглед върху Карлинг, която бе заобиколена от група развълнувани млади момичета в отсрещния край на стаята.

— Карлинг, колко си подла! — изписка Марла Медисън, която познаваше Карлинг още от ученическите им години. — Не мога да повярвам, че си скрила от нас. Пазила си този прекрасен мъж само за себе си, докато не го хвана с брачната халка.

Жените пискливо обсъждаха съпруга й и правеха различни намеци и предположения. Карлинг мислеше, че няма да издържи и миг повече, когато чу гласа на баща си.

— Карлинг, скъпа, ела тук. Преподобният Уилкс пристигна и ще пресъздаде брачната церемония пред гостите.

Преподобният Уилкс от тяхната църква? Брачна церемония? Карлинг беше смаяна. Бе изтласкана през тълпата, преди да може да изрече дори дума. Преподобният Уилкс стоеше до прозореца и държеше старата Библия на семейството, наследявана от три поколения Темпълтън. Кейн стигна до мястото едновременно с нея. Лицето му бе безизразно, но в сивите му очи се прокрадваше суров блясък.

— С баща ти уважихме желанието ви за интимна сватба — обясни Нева Темпълтън на дъщеря си. — Но не можехме да понесем мисълта, че съюзът ви няма да бъде благословен от Бога. Преподобният Уилкс е тук, за да ви ожени този път съгласно религиозния ритуал. Надявам се, че нямаш нищо против, Кейн — вдигна тя умолителен поглед към него. — Разбира се, ако имаш някакви възражения, преподобният Уилкс, сенаторът и аз ще те разберем.

— Разбира се, че нямам нищо против религиозната церемония, Нева — каза Кейн. Той сведе поглед към ужасеното лице на булката. — Харесва ми идеята да се оженя два пъти за красивата си годеница. Така сватбата изглежда благословена на небето.

Точно по същия начин го възприемаше и Карлинг. Беше способна да се дистанцира от непознатия съдия и кратката гражданска церемония, изпълнена в обществената сграда. Но да бъде венчана от преподобния Уилкс в собствената й къща, пред приятелите, да слуша познатите, изпълнени със съдържание, слова на брачната клетва…

Подобна сватба съчетаваше чувствата и разума, духовното и земното. Такава сватба обвързваше завинаги.

— Мамо, мисля, че няма нужда да въвличаме нито преподобния Уилкс, нито Бог в случая — неистово извика Карлинг. — Мисля, че всичко се случва в днешния свят. Сигурна съм, че и двамата имат доста по-важни ангажименти и…

— О, някъде съм чел, че Бог обича сватбите — намеси се Кейн. — А усмивката на преподобния Уилкс показва, че му е приятно да бъде тук.

Нева кимна одобрително. Карлинг хвърли мрачен поглед на Кейн.

— Преподобни Уилкс — сърдечно възкликна сенатор Темпълтън, — да започваме.

Добавят оскърбление към обидата, мрачно си помисли Карлинг. Посипват сол върху отворена рана. Да се ожени два пъти за същия ужасен мъж. Насилена да издържи две брачни церемонии.

След секунди церемонията свърши. Карлинг бе благодарна за множеството гости. Присъствието им я делеше от съпруга й. През по-голямата част от времето двамата с Кейн дори не бяха в една стая, което чудесно устройваше Карлинг.

Но никак не удовлетворяваше Кейн. Деветдесет минути насилствено общуване надвишаваха търпимостта му най-малко с осемдесет минути. Той погледна часовника си, извини се на заобикалящите го гости и пое да търси Карлинг. Тя седеше в ъгъла, заета с привлекателна двойка млади хора, който прехвърляха помежду си ревливо бебе.

Той незабавно се присъедини към групата и едва погледнал двойката и тъмнокосото бебе, каза без предисловие:

— Тръгваме си, Карли.

Карлинг опита да потисне паниката, която я задушаваше. Не можеше да си тръгне. Да напусне, означаваше да остане сама с него и… Тя пребледня. Не желаеше дори да си помисля какво означава това.

— Кейн, не познаваш семейство Тримейн — бързо каза тя, опитвайки се да забави тръгването. — Това са Коул, Челси и малкият Даниел. Даниел не се забавлява особено — добави тя и се усмихна на детето, което издаваше звуци на недоволство.

— Той иска да си отиде у дома и аз напълно го подкрепям — обясни Кейн. — Аз също искам да си тръгна.

Карли трепна.

— Това е моят… съпруг Кейн Маклелан — представи го тя на семейство Тримейн. Забеляза как двойката си размени заговорнически погледи и си пожела да потъне в земята.

— С Челси бяхме доста учудени, когато прочетохме за годежа ви в днешния вестник и още по-поразени, когато Нева и Клейтън ни поканиха на това парти. Не бяхме сигурни, че двамата с Карлинг изобщо сте… се срещали — вметна Коул Тримейн.

Карлинг гледаше засрамено и мълчаливо в пода.

— Всичко наред ли е? — попита Челси. — Ако има проблем, Карлинг, знаеш, че можеш да разчиташ на нас.

Първият човек, който заподозря, че сватбата не е кулминацията на чувствен романс.

Карлинг ужасена почувства, че очите й се пълнят със сълзи, опита се да преглътне буцата, заседнала в гърлото й.

— Сигурен съм, че съпругата ми оценява предаността ви — сухо отговори Кейн. Обърна се и погледна Карлинг. — Приятелите ти са загрижени за теб, скъпа. Моля, кажи им, ако нещо не е наред.

Карлинг изправи глава. Как си позволяваше тази змия да я хапе? Но колкото и безсмислено и глупаво да изглеждаше, тя не можеше да признае пред близките си приятели, че е впримчена в сватбата с Кейн Маклелан. Гордостта на Темпълтън — и нейната, и на баща й — бе дълбоко вкоренена.

Така че Карлинг се насили да пресъздаде подобие на усмивка и да попита весело:

— Какво нередно може да има? Днес е сватбеният ни ден и сме доста доволни, че успяхме да запазим отношенията си в тайна. Това е подвиг в град, където всеки знае какво прави другият.

Кейн се засмя, очевидно доволен от представлението й. Тя копнееше да го удари, но вместо това лъчезарно продължи да се усмихва.

— Не можем да си тръгнем все още, Кейн. Много е рано, а ние сме почетните гости. Не сме разрязали тортата и…

— Ще разрежем тортата веднага, а после ще се качиш и ще опаковаш един-два куфара — прекъсна я Кейн. — Ще уредя останалия ти багаж да пристигне във фермата до седмица. — Той кимна на семейство Тримейн, прегърна Карлинг и я отведе.

— Искам да остана. Дължим го на всички — настоя тя. Трябваше да го задържи на разстояние поне още няколко часа. Може би дотогава ще измисли някакъв план за бягство. Трябва да направи нещо, но се нуждаеше от време. — Роднините ми са изразходвали толкова енергия и средства, за да организират това тържество и всички тези хора са дошли…

— За последния безконечен час и половина бях сърдечно потупван и прегръщан. С мен се шегуваха, подмазваха ми се, дори флиртуваха. Всичко, което дължа на добрите ти роднини, е напълно изплатено. А що се отнася до цената на тържеството, очаквам баща ти да ми изпрати сметката като част от нашето споразумение. Така че не чувствам никаква вина, задето си тръгвам, докато всички остават и се наслаждават на гостоприемството ми.

— Какво значи това, че очакваш баща ми да ти представи сметката като част от вашето споразумение? — сподавено попита тя и рязко спря.

— Баща ти ме помоли да платя всичките ти неуредени сметки, включително и тези, които ще изникнат около сватбения ден. Не се и съмнявам, че това празненство се включва в тях.

— Всичките ми неуредени сметки? — недоверчиво повтори тя.

— Всички сметки от кредитните ти карти, сметката ти за телефон, плащанията по колата, личните ти сметки в местните магазини.

— Не! — Карлинг усети, че й става горещо. Не можеше да повярва. — Лъжеш! Татко не е алчен. По никакъв начин не би измъквал пари от теб, особено когато аз съм замесена.

— Предпочитам да не мисля с термините алчност и изнудване — сухо обясни Кейн. — Приемам покриването на твоите дългове като вид плащане на сватбен откуп.

Карли се насили да приеме фактите. Кейн не лъжеше. Той бе твърде честен, открит и уверен, за да прибягва до това. Никога не се бе чувствала толкова покварена. Баща й не само я бе продал на Кейн, но и го бе натоварил с нейните дългове.

— Ще потърся майка си. Ще й кажа, че ще разрежем тортата — задавено каза Карлинг. Отдръпна се от него и смело си проправи път през тълпата, за да стигне до майка си. Рязането на тортата приключи невероятно бързо. И двамата се противопоставиха на насърченията на фотографа да се хранят взаимно с парчета от тортата, събитие, което трябваше да бъде запечатано на снимка.

— Съжалявам, но не мога да хапна дори парченце от тортата. — Гласът на Карлинг бе изпълнен с фалшива радост. — Изядох огромни количества от чудесната храна днес. — Истината беше, че не се бе докоснала до яденето. Бе твърде нервна, а стомахът й се свиваше болезнено.

— Мисля, че ще получа десерта си по-късно — съобщи Кейн.

Общителната тълпа намери сексуалният намек доста забавен и последваха множество неприлични коментари.

Карлинг имаше чувството, че усмивката й е трайно изрисувана върху лицето. Нито една от шегите не й се стори смешна. Колебаеше се между нуждата да избухне в ярост към шеговитата група и желанието да ги моли за помощ. Но не направи нито едното, нито другото, а продължи да се усмихва.

— Качи се в стаята си — измърмори Кейн в ухото й. — Имаш двайсет минути да си събереш багажа и тръгваме…

Бе истинско облекчение да напусне шумната тълпа и да се усамоти в тихата си стая. За момент Карлинг седна на леглото си и се взря в потъмняващото небе през прозореца. Слънчевата светлина бе заменена от буреносни сиви облаци, и мрачното униние навън съответстваше на настроението й.

Немислимото бе на път да се случи, невероятното се превръщаше в реалност. Трябваше да напусне дома си, семейството и приятелите, за да живее с Кейн Маклелан.

Но дори този ужас бледнееше в сравнение с непосредствено наближаващия — да легне с този мъж. Карлинг преглътна стона си, скочи и се зае да приготви багажа си. Всичко бе по-добро от това да седи и да мисли какво я очаква. Извади куфарите си от килера и яростно започна да хвърля дрехите си в тях.

Не спря, докато не препълни пет куфара. Въпреки, че задачата бе изпълнена, не й се искаше да напусне спокойната си стая. Остана по бельо и се замисли какво трябва да облече.

Изведнъж вратата на стаята се отвори — дори не й бе хрумнало да я заключи — и Кейн влезе. За момент двамата се взряха един в друг, безмълвни и неподвижни.

Пета глава

Блесналите очи на Кейн се плъзнаха по тялото й, обхождайки налетите й гърди, тънката й талия и дългата й, с цвят на шампанско коса, която падаше по раменете. Облеклото от дантела и коприна, което носеше, бе женствено и изящно, разкриваше прелестното й тяло.

Погледът му се премести върху дългите й стройни крака. Чорапите съблазнително покриваха бедрата й. Съпругата му съчетаваше непреодолима сексуалност с грациозна елегантност и резултатът бе предизвикателен и неустоим. Не можа да си спомни да е пожелавал друга жена толкова силно.

Невероятният глад, който бушуваше в него, бе повече от дразнещ. За първи път в този ден обикновено непоклатимият Кейн Маклелан се уплаши, че може да загуби разума си. Незабавно се насили да откъсне поглед от нея, да обуздае лудостта, която завладяваше тялото му. Осъзна, че от дълго време никой не бе предизвиквал подобна реакция у него и констатацията го ядоса. Той не бе от мъжете, които губеха контрол. Управляваше прецизно страстта, настроението, амбициите, дори интелекта си. Криеше чувствата си зад хладна, често нагла фасада. Откритите прояви на емоции не му бяха присъщи. Затворен в себе си, той бе съчетал дълбоко вродената си резервираност с безмълвна агресивност, пред която останалите отстъпваха. Изглеждаше му естествено да бъде отговорен както в бизнеса, така и в семейните дела.

Бе планирал сватбата си със същата всеотдайност, която му бе донесла богатството. Беше избрал съпруга, която отговаряше на всички изисквания — интелигентна, но незаета с кариера, с добър морал и родословие, привлекателна жена, която споделя традиционните ценности и знае мястото на съпругата и майката в дома. Не можеше и да избере друга за живота в огромна ферма, далеч от оживените райони. Карлинг Темпълтън бе напълно подходяща, съдейки по публичните й изказвания, че мечтае да има много деца и да остане вкъщи да се грижи за тях.

Но докато бе изграждал плановете си въз основа на потеклото й, не бе преценил физическото въздействие, което тя ще му окаже. Никога не му бе хрумвало, че един обикновен поглед ще го остави без дъх. Това не влизаше в плановете му. Винаги бе притежавал способността бързо и задълбочено да преценява ситуацията и тази дарба нямаше да го провали и сега. Не се заблуждаваше относно чувствата на булката. Ще открие ли тя, че е способна да предизвика такива диви чувства в него, че притежава мистичната сила да го изважда от равновесие?

Кейн стисна зъби и с мъка преглътна. Резултатът би бил пагубен за него. Никой мъж не би позволил на жена да разбере, че може да го уязви, особено когато тази жена го мрази и би използвала наученото, за да го нарани по всевъзможен начин. Той нямаше да й предостави оръжието.

Бе сигурен, че Карлинг го приема като завоевател, железен мъж, който напълно контролира и нея, и себе си. Не искаше да я разубеждава.

— Веднага излез от стаята ми! — извика Карлинг. Тя още трепереше от откровената му сексуална преценка. Той я желаеше и възнамеряваше да я има. Арогантността, мъжествените му форми и сила, решимостта му — всичко я плашеше.

Но тя нямаше да му позволи да отгатне страха й. По-добре бе да мисли, че я е разгневил, отколкото да знае колко уплашена е всъщност. Нямаше да му предостави това оръжие.

— Дойдох, за да те попитам дали имаш нужда от помощ за куфарите? — обясни той, доволен от спокойния си тон. Отново се владееше, моментната лудост си бе отишла. — Всъщност може би имаш нужда от помощ, за да се облечеш?

— Не, благодаря ти. — Внимателно отбягвайки погледа му, тя грабна светлата кожена пола от закачалката. Бе тясна и доста модерна. Нахлузи я и обу обувки в подходящ цвят. Токовете им бяха тесни и високи. Кейн продължи да я наблюдава, а сивите му очи искряха.

Настоятелността в погледа му я накара да се почувства някак дива и това я стресна.

— Върни се долу при гостите — отсече тя. — Ще дойда, когато съм готова.

— Гостите ми омръзнаха. Ще остана тук, докато се приготвиш да тръгнем. А това ще стане незабавно. — Бе заповед, не констатация.

Карлинг облече копринена блуза с цвят на слонова кост. Пръстите й се бореха с копчетата. Кейн предложи да й помогне, но тя отблъсна ръцете му. Той невъзмутимо плъзна пръсти под презрамката на бодито и леко погали бялата й кожа.

— Значи Ледената принцеса има слабост към сексапилно бельо? — тихо промърмори той. — Каква приятна изненада.

Карлинг потръпна от докосването му и побърза да се отдалечи.

— Избирам бельото си за собствено удоволствие, не за теб — гневно отвърна тя.

— Не е ли знак на съдбата, че вкусовете ни съвпадат? — Гласът му бе дрезгав и плътен. Гледаше я как привършва с копчетата и слага жилетка, подхождаща на блузата. Внезапна усмивка премина по лицето му. — Това потвърждава предположението ми за страстната ти натура, Карли. Ако беше фригидна, за каквато се представяш, щеше да носиш колосано, непрозрачно, памучно бельо, което прикрива всичко.

Напрегнатият му поглед предизвика нежелана топлина в тялото й. Фактът, че той я наблюдава как се облича, я караше да се чувства порочна. По-лошо, някаква първична сила я принуждаваше да се облича под погледа му, да се движи бавно и гъвкаво…

Карлинг решително потисна дивия предателски инстинкт. Взе четка и я прокара през дългата си руса коса бързо и отривисто.

Кейн я проследи с поглед за момент, после започна да разглежда стаята й. Бе изискана женска стая, обзаведена в оттенъци на розово, кремаво и бледомораво, с надиплени завеси и балдахинено легло. В нея се чувстваше като пришълец, както би се почувствал и всеки друг мъж.

И тогава очите му се спряха на етажерката в ъгъла, която бе пълна с…

— Зайци? — възкликна той. Петте полици на античната махагонова етажерка бяха изпълнени с малки цветни зайчета, керамични, порцеланови и дървени в различни пози и облекла. — Заешко сборище. — Той избухна в смях. — Никога преди не съм виждал толкова много зайци на едно място.

— Заешко сборище!? — повтори Карлинг. Реши, че е безполезно да му обяснява, че полиците съдържат европейски оригинали от осемнайсети век. Варваринът не би оценил факта.

Бе объркана и импулсивно запрати четката си за коса срещу него. Той я улови, огледа я, после се взря в Карлинг с присвити очи.

— Каниш ме да те понапляскам хубаво с това?

— Само опитай! — Карлинг силно се изчерви. — Опитай и ще изкрещиш толкова силно, че всички в тази къща ще се озоват тук, за да…

— Да ме видят как наказвам опърничавата си жена.

— Мразя те! — изрече тя задъхано.

— Ти продължаваш да го твърдиш, а аз се уморих да го слушам.

Стиснал в ръка четката, той се отправи към младата жена, като с няколко крачки прекоси стаята.

Карлинг се стресна и започна да отстъпва. Не знаеше какво възнамерява да направи, но трябваше да приеме неприятния факт, че ще се озове близо до него.

— Не, Кейн. Моля те, недей. — Опита да го спре с ръце, но той я привлече към себе си и се взря в тревожно разширените й очи.

— Изглежда опърничавата жена се превърна в уплашено малко зайче. Предполагам, това изисква промяна на тактиката. — Той пусна четката и вдигна на ръце младата жена. Притисна я до гърдите си и тръгна към вратата.

Беше обезпокоително да бъде носена, да бъде високо над земята, без да може да контролира движенията си. Карлинг се вкопчи в мъжа, тласкана от инстинкта си за самосъхранение.

— Кейн, свали ме долу. Къде отиваш? Пусни ме! Искам да вървя.

Тя продължаваше да говори, докато той излезе от стаята и се спусна по стълбите. После изпадна в мъртвешко мълчание, докато Кейн си проправяше път през веселата тълпа, събрала се, за да ги изпрати.

— Куфарите й са горе в нейната стая, иска ли някой да ги свали до колата? — попита Кейн с очарователна усмивка.

Неочакваната му и невиждана преди усмивка незабавно впечатли гостите. Няколко мъже и жени се втурнаха по стълбите, за да изпълнят нареждането му.

Той отвори входната врата, но продължаваше да държи здраво Карлинг в ръце.

— Довиждане! — весело извика той. — Няма нужда да ни изпращате.

— Кейн не можем да си тръгнем така — изплака Карлинг. — Дори не казахме довиждане на мама и татко.

— Скъпа, аз съм против сълзливите сбогувания. Ще се обадим на родителите ти утре, преди да тръгнем за летището, и ще им кажем довиждане.

Клейтън и Нева обаче се появиха, явно уведомени от останалите гости, че двойката си тръгва и сълзливата сцена, която Кейн се опита да предотврати, се разрази с пълна сила.

Нева и Клейтън ги прегръщаха и ридаеха. Кейн издържа пет минути, преди да настани съпругата си в колата и да потеглят.

— Най-накрая сами — сухо отбеляза той и погледна към Карлинг, която хлипаше в дантелената си носна кърпичка.

— Как можа да тръгнеш просто така. Бедната ми майка…

— Преиграваше малко. Направих услуга на всички, че тръгнах точно когато започна да нарежда: „Какво ще правим баща ти и аз без нашето малко момиче?“. Ти си на двайсет и осем, Карли, не на четиринайсет. Повечето от жените на тази възраст са напуснали семейното гнездо, за да свият свое.

Сълзите на Карлинг пресъхнаха. Бе твърде ядосана, за да плаче.

— Не се интересувам от демографската ти статистика. Само безчувствен грубиян не би разбрал страданието, което мама и аз изпитваме. А когато видях тъжния поглед на татко…

— На мен ми се стори облекчен. Когато му казах да ми изпрати сметката за тържеството, той изглеждаше във възторг.

— Безчувствен грубиян е комплимент за студен, високомерен тиранин като теб. — Бе толкова разгневена, че забрави колко е разочарована от напускането на дома.

— Е, не е от комплиментите, които обичам да получавам. — Той сви рамене и пусна радиото. — Музика по мой избор ли ще слушаме, или имаш любима станция?

Карли гневно започна да търси любимата си станция, която излъчваше съвременен рок. Свиреше нейна любима песен от ученическите й години и тя се облегна, за да слуша.

— Харесваш ли тази песен? — попита Кейн.

— Да. — Тя постави ръце на гърдите си и се взря право пред себе си. Нямаше намерение да продължава разговора, но някъде по средата на песента любопитството я подтикна да попита: — А ти харесваш ли я? — И за да му се противопостави добави: — Защото ако я харесваш, тя е унищожена за мен. Никога не ще я слушам отново.

— Никога не съм й обръщал особено внимание, но Миси, моята приятелка, я обичаше по времето, когато бе популярна. Пускаше я често и колкото пъти я чуя, си мисля за нея.

Карлинг бавно осъзна думите му и неочаквано избухна:

— Седиш тук със съпругата си, на сватбения си ден и мислиш за друга жена? Хвалиш се с бившата си приятелка? Това е нечувано. — Тя се наведе напред и смени станцията с друга, която излъчваше само новини.

Кейн се забавляваше.

— Не се хвалех. Като се върна назад, мисля, че Миси бе по-скоро кошмар, отколкото момиче-мечта.

— Не искам да слушам за нея. — Карлинг отметна глава. — Едва ли някой в миналото, настоящето и бъдещето ти ме интересува по-малко.

Но действията й опровергаха думите. Защо, защо трябваше да я дразни така? Защо споменът за старата му приятелка трябваше да кара кръвта й да кипи. Карлинг категорично отказа да си отговори и на двата въпроса.

Пристигнаха в мотела близо до летището и се регистрираха. Кейн за първи път забеляза петте й препълнени куфара, когато пиколото ги натовари на количката.

— Казах ти да опаковаш един или два куфара, а не всичко, което притежаваш — възрази мъжът, докато следваха пиколото по пътя към асансьора.

— Не е всичко, не е дори и половината. Опаковах достатъчно, за да ми стигне, докато фургонът на „Уелс Фаргоу“ се добере до твоето ранчо, а това може да отнеме месеци.

— Карли, ранчото се намира в Тексас, не в далечна Монголия. Пощата идва всекидневно — раздразнено подхвърли Кейн.

Карлинг бе доволна, че наруши уверената му непреклонност. Искаше да го извади от равновесие, както той правеше с нея. Не бе честно тя да става неразумна и свръхчувствителна, когато той е наблизо, а той винаги да остава спокоен. Доволството й бързо се стопи, щом влязоха в огромния апартамент. Кейн даде щедър бакшиш на пиколото и той си тръгна с усмивка, като остави двойката насаме.

На Карлинг й бе трудно да диша и сви юмруци. Това е. Бе успяла някак да издържи целия ден, без да приеме факта, че накрая ще се озове в спалнята с Кейн Маклелан. През цялото време в ума й се въртеше възможността, убедеността, че ще успее да се измъкне. Вече бе невъзможно.

Тя стоеше неподвижна, с широко отворени очи, с пресъхнали устни и наблюдаваше как Кейн изучава апартамента.

Карлинг се отпусна в стол, покрит с кретон и като мишка, която дебне котката, неотлъчно наблюдаваше движенията на Кейн. Изведнъж стомахът й се преобърна. Тя затвори очи и изстена безмълвно. Само това липсваше. Освен, че се чувстваше слаба и изпълнена с гняв, бе и гладна. Не бе яла нищо през целия ден.

Отвори очи, щом почувства, че Кейн я наблюдава. Мъжът стоеше пред нея, впил поглед в лицето й.

— Добре ли си? — попита тихо.

Ако забележката му бе нагла или фалшива, може би щеше да я накара да събере силите си, но гласът му бе лишен от насмешлив сарказъм и изражението му не бе нито подигравателно, нито развеселено. Той бе сериозен и загрижен.

Карлинг безмълвно поклати глава, уплашена, че ако проговори, може да избухне в сълзи. Кейн коленичи пред стола и хвана дланите й.

— Ръцете ти са ледени. — Разтвори юмруците й и преплете пръсти с нейните. После стана и бавно я изправи на крака пред себе си.

Карлинг се задъха, пометена от завладялата я паника.

— Не, недей! Не мога да го направя. Просто не мога.

Мъжът повдигна дясната й ръка към устните си и целуна всеки от пръстите.

— Щях да предложа да поръчаме вечеря — меко каза той. — Забелязах, че избягваше сандвичите и останалото от прескъпия боклук, сервиран на тържеството, също както и аз.

— „Кепитъл Афеърс“ не поднасят боклук — успя да възрази Карлинг. — Зеленчуковото им рагу е легендарно. Но си прав, че са прескъпи. Цените им са безбожни. Почакай, докато получиш сметката им.

— Очаквам я с нетърпение — усмихна се той.

— Ще бъдеш шокиран от сумата за посрещането — добави Карлинг, наслаждавайки се на малкото си отмъщение.

— Предполагам, трябва галантно да отбележа, че парите са без значение, когато става въпрос за сватбения ми ден.

Тонът му бе толкова комичен, че Карлинг почти се засмя. Почти. Вместо това обаче избра хладният празен поглед.

Кейн я поведе към малката маса, където менюто бе удобно поставено в близост до телефона.

— Кажи ми какво искаш и аз ще се обадя, за да поръчам.

Карлинг не обърна внимание на менюто, погледът й още веднъж обходи стаята. Да вечеря в стаята сама с него бе твърде интимно.

— Защо не излезем да вечеряме навън? — попита тя, надявайки се, че той ще приеме идеята й като спонтанна, а самата нея като откровено чаровна. Дори успя до се усмихне весело. — Искаше да отидем на ресторант, а аз познавам най-добрите в района. Кажи ми каква храна предпочиташ и…

— Ще се храним тук — заяви Кейн и вдигна слушалката. — Ще поръчам пържола за себе си. Да поръчам ли същото и за теб, или ще избереш нещо друго?

— Искам да изляза оттук! Искам да си отида вкъщи! — избухна тя.

— Питах какво искаш от менюто — търпеливо обясни Кейн.

Невъзмутимостта му я докарваше до лудост. Кипнала от гняв, тя взе слушалката от ръката му и я остави на вилката.

— Това означава ли, че искаш да отложим вечерята? — нежно попита Кейн.

Карлинг твърде късно осъзна последствията от избухването си. Той й бе предоставил идеална възможност за забавяне, а тя я бе отхвърлила.

— Не! — Карли прочисти гърло. — Нуждаех се от още време, за да разгледам менюто — импровизира набързо. Грабна менюто и се престори, че го разглежда, докато бавно се отдалечаваше от мъжа.

Той се протегна, за да вземе менюто от ръцете й и го остави да падне на земята.

— От мен ли се страхуваш, или от секса по принцип? — попита тихо.

— Не се страхувам! — избухна Карлинг. Не можеше да признае страха си, особено пред него. — Просто не се интересувам от… секса. Не е нещо лично срещу теб — добави бързо тя, не желаейки нито да го предизвиква, нито да го дразни. Трезвият разум измести гнева и я накара да осъзнае собствената си уязвимост — сама жена в хотелска стая с мъж, далеч по-голям и силен. — Не го желая и не ми е приятен с никого.

— И какво те доведе до подобно заключение?

Сините й очи потърсиха признаци на присмех по лицето му, но изражението му бе напълно неразгадаемо.

— Опитах веднъж — преглътна тя. — Достатъчно ми е.

— Веднъж?

— Да, един път преди десет години. Не искам да се повтаря. — Тя замълча и се изчерви.

— Наистина си потисната — смая се той, — дори не можеш да изречеш думата. — Той поклати глава. — Да видим правилно ли съм разбрал, след един незрял опит, ти си решила да замразиш сексуалността си? И си го правила през последните десет години?

— Опитах се да те предупредя, че не съм… добра в леглото, но ти отказа да ме изслушаш. — Тя го гледаше намръщено, а тонът й бе отбранителен. И тогава й хрумна идея. Може би след всичко се появяваше шанс да се измъкне. — Обаче е истина. Аз съм ледена висулка. За мен сватбата е равносилна на заточение на Полярния кръг. Ти си в пълното си право да искаш анулиране на брака и аз с удоволствие ще ти съдействам, за да улесним…

— Скъпа, откажи се — въздъхна Кейн. — Няма да има анулиране. С твоето самоналожено въздържание е свършено. — Той обхвана брадичката й, а с другата ръка я прегърна през раменете и я придърпа при себе си. — Аз съм тук, за да ти помогна.

Бързината на движенията му я завари неподготвена и преди да успее да помоли или възрази, устните му се впиха в нейните. Стресната, тя изви гръб и опита да се измъкне от прегръдката му, но безуспешно. Твърдите му устни се опитваха да разтворят нейните. Чувстваше горещия му дъх да изпълва устата й, езикът му да изследва, милва и дразни нейния, главата й се замая.

Карлинг опита да се изплъзне, но Кейн не обърна внимание на безплодните й опити, а вместо това задълбочи целувката и затегна прегръдката си. Беше невъзможно да се освободи, замъглено осъзна тя, и ставаше все по-трудно да измисли начин за излизане от положението.

Несъзнателно затвори очи и не успя да събере достатъчно сила, за да ги отвори отново. Усещаше, че е въвлечена във водовъртеж, където чувствата взимат връх над разума. Умението му да съблазнява далеч превъзхождаше нейната опитност. Бе отмаляла и за момент остана неподвижна. Далеч по-лесно бе да се остави да бъде целувана, отколкото да опитва да се отбранява.

Той плъзна ръка под жилетката и обхвана гърдата на младата жена. Тънката материя на блузата и бельото й не предложи защита срещу възбуждащата топлина на дланта му.

Пръстите му милваха и превръщаха зърното й в твърдо пулсиращо мънисто. Карлинг се задъха от удоволствие.

— Ти си толкова отзивчива — дрезгаво промълви Кейн и отдели устни от нейните, за да обсипе с целувки шията й. Разтвори яката на блузата й и разголи раменете й. — Твърде пламенна и страстна си, за да живееш без любов. Време е да откриеш какво си пропуснала.

— Не съм пропуснала нищо — дрезгаво възрази Карлинг, когато той я вдигна на ръце.

— Ще поискам мнението ти по-късно, след като си била с мен в леглото — обясни Кейн със съблазнителна усмивка.

Шеста глава

Той я занесе в спалнята, изправи я на пода и започна да разкопчава ризата си с непринудеността на човек, който не се притеснява да се съблича в чуждо присъствие.

В присъствието на други жени, добави наум Карлинг. Облакът от опияняваща страст, който я бе погълнал, се разсея и тя се сблъска със студената действителност. Кейн Маклелан бе опитен мъж, спокоен и уверен. Нямаше нищо общо с несръчния селяндур, който тя си бе представяла и който й се искаше да бъде. Изпитваше остра нужда да чувства, че го превъзхожда…

Но тук в спалнята, Карлинг тъжно си призна, че тя е подчинената. Бе неопитна и уплашена. Светското лустро, умението да води разговори и хладната елегантност бяха безполезни в подобно интимно положение.

Тя пое дълбоко дъх и преглътна нервния си хленч. Трябваше да направи нещо, но какво? Умът й работеше трескаво, с изненадваща острота. Физическите схватки само повишаваха решимостта му. Също и го възбуждаха. Трябваше да използва похват, който да го отчая, не да го предизвика.

Пасивно поведение? Какво ще стане, ако лежи в леглото, неподвижна като труп, студена и неотзивчива? Вероятно всеки мъж с гореща кръв, особено страстен и взискателен като Кейн, ще се откаже при подобен безчувствен отговор.

Устните й се извиха в безрадостна усмивка. Мъж, чиято увереност граничи с арогантност, не би търпял жена, която не се топи в ръцете му. Трябваше да бъде сигурна, че той ще й даде компрометиращите финансови документи, преди да й посочи вратата.

— Усмихваш се като котка, която току-що е забелязала, че клетката на канарчето е отворена.

Гласът на Кейн я изтръгна от сладката спасителна фантазия. Той стоеше пред нея, достатъчно близо, за да я докосне и не само това. Беше без риза, а копчетата на джинсите му едва прикриваха възбудата му.

Очите й се разшириха. Искаше да не гледа в него, да избяга, но остана прикована от вида и мъжката му сила. Кожата му бе гладка и загоряла от часовете, прекарани под слънцето. Гърдите и раменете му бяха широки и мускулести.

Погледът на Кейн следваше нейния.

— Какви големи уплашени очи — нежно промърмори той — като на треперещо малко зайче.

— Не ми се подигравай! — Трябваше да бъде заповед, но тонът й не бе достатъчно категоричен. За неин ужас, гласът й звучеше умолително.

Кейн си помисли същото.

— Не, скъпа. Няма да те нараня. Ти си моята съпруга. Никога няма да бъда груб с теб.

Той се приближи и хвана ръката й, поставяйки я върху пламналата си възбудена плът. Карлинг инстинктивно я отдръпна.

— Почувствай колко много те желая. — Гласът му бе плътен и с почти хипнотична наситеност. — Така се чувствам винаги, когато те погледна, докосна или целуна. Желая те, Карли.

Докосна устните й със своите, нежно, предизвикателно, закачливо и чувствено, но не със страстния глад на предишните целувки.

— Желая те!

Смесица от любопитство, объркване и желание, така преплетени, че да не може да ги различи, се разгоря в нея. Страхът й изчезна.

Чувстваше колко е напрегнат той, така странен, така мъжествен. Неуверено и несъзнателно тя позволи на пръстите си да се плъзнат по слабините му.

Дълбоко от гърдите на Кейн се изтръгна стон.

— Не още, скъпа — дрезгаво промълви той. — Не сега. Този път ще го направим бавно. — Внимателно отмести ръката й и я постави на гърдите си.

Костваше му невероятни усилия да се възпре, но той го направи, без да се двоуми. Тя бе признала сексуалната си неопитност и предизвика инстинкта му на покровител. Сега Карлинг му принадлежеше. Бе негова съпруга и имаше нужда да бъде успокоена и обладана бавно, независимо от силата на собствената му нужда. Годините, прекарани в сексуално бездействие, я правеха по-неопитна, отколкото възрастта й предполагаше.

— Няма от какво да се страхуваш — задъхано каза той. — Аз ще се грижа за теб. Ще ти дам всичко, от които се нуждаеш. Обещавам, ще ти бъде приятно. — Наведе глава и целуна младата жена.

Устните й се отвориха несъзнателно. Езикът му бавно и с наслада се впусна да изследва устата й. Ръцете му погалиха гърба й и се промъкнаха под жилетката й. Той я смъкна от раменете й и я остави да падне на пода. Карлинг дори не забеляза. Топлината, която се разливаше по тялото й бе погълнала цялото й внимание. Кожата й пламна, когато ръцете му докоснаха гърдите й през коприната.

Смътно си спомни, че бе решила да не се поддава, но нито буйното, нито пасивното противопоставяне й се струваха привлекателни в момента. Растящото желание да усети ръцете му върху голите си гърди заглушаваше всичките й мисли. Преградата на дрехите й бе непоносима. Зърната й бяха напрегнати и твърди, копнееха за докосването му.

Когато пръстите му се заеха с копчетата на блузата й, тя издаде задъхан, подканващ вик на нетърпение.

— Не още, скъпа — прошепна той, допрял устни до нейните. — Няма да те събличам, докато не си готова. Няма да бързаме.

Ръцете му подновиха сладостното мъчение, опитвайки се да оставят облеклото й на място, докато устните му превзеха нейните в дълбока, разтърсваща целувка.

Карлинг неспокойно го притисна и обгърна врата му с ръце, зарови пръсти в гъстата му коса. Действаше напълно инстинктивно в опитите си плътно да се приближи до него, изгаряна от желание и празнота, които не познаваше.

Кейн почувства рухването на съпротивата й и устните му останаха извити в усмивка, когато ги отдели от нейните, за да обсипе с целувки шията й. Умишлено бе пренебрегнал дивия й вик. Искаше да изгаря за него. И ако тя се чувстваше разочарована, че той не продължава, то Кейн мислеше, че главата му всеки момент ще избухне от горещите им целувки. Всъщност цялото му тяло пулсираше от възбуждащата сила на ласките.

Не бе се впускал в доброто старомодно флиртуване от тийнейджърска възраст и сега разбираше защо. Бе убийствено за нервите и изискваше огромна издръжливост. Всеки благоразумен зрял мъж би предпочел да пропусне това и да стигне директно до заключителната фаза. Но той не се чувстваше особено благоразумен в момента. Всъщност никога не е бил благоразумен по отношение на Карлинг Темпълтън, като се започне от непреодолимия му интерес към нея, породен от една снимка и се стигне до поемането на огромния дълг на баща й, първата недоходоносна финансова стъпка в живота му.

Но всичко ще бъде наред, увери себе си Кейн. Можеше да покрие дълговете на сенатора без финансови затруднения, както можеше да контролира и необикновените неудобни чувства, които Карлинг предизвикваше у него. Бе сигурен, че щом веднъж се потопи в кадифената й мекота, разяждащата треска в кръвта му ще се охлади. Възнамеряваше да намери сексуално удовлетворение в брака, но не и да бъде нелепо обсебен от съпругата си.

Засега обаче му бе трудно да се контролира. Костваше му невероятни усилия бавно да разтвори първите три копчета на блузата й. Искаше му се да я разкъса, но си спомни, че не бива да плаши младата жена. Спря за миг, за да се овладее. С треперещи пръсти Карлинг разкопча блузата.

Очите им се срещнаха за един дълъг разтърсващ момент.

— Свали ги! — нежно заповяда Кейн. — Блузата и полата. Сега!

Част от разсъдъка й веднага реши да се противопостави. Не беше ли достатъчно, че я изнуди да се омъжи за него, а сега настояваше да упражни пълните си съпружески права, въпреки нежеланието й. Как можеше да очаква, че тя ще участва в собственото си прелъстяване.

Всичко бе така пресметливо, така деспотично, помисли си тя ядно. Гневното отчаяние нарастваше в нея. Той взе всичко — свободата й, тялото й, самоконтрола й, но това не му беше достатъчно. Очакваше тя да му предаде разума и волята си.

И тя почти го бе направила. Разкопча блузата си пред него. Лицето й почервеня и Карлинг придърпа краищата на блузата, за да прикрие гърдите си от пронизващия му поглед. В нея се разразяваше война. На едната страна стояха волята и гордостта й, на другата — желанието и нуждата.

— Не! — поклати глава тя.

— Ще закопчая блузата ти и ще подновя целувките и ласките си през дрехите ти, докато не се разхленчиш от отчаяние. Тогава ще се съблечеш за мен без думи на протест. — Твърдостта на гласа му и гладът в очите му бяха еднакво силни.

Знаеше, че това е крайна демонстрация на сила, както знаеше, че не ще успее да издържи. С въздействието, което тя упражняваше върху него, бе възможно той да се окаже в ролята на хленчещия от отчаяние, много преди нея.

— Но сега не е нито времето, нито мястото да си играем. Ако ти не искаш или не можеш да свалиш дрехите си, аз ще го направя вместо теб. — Той свали блузата й, после разкопча и смъкна и полата й. Карлинг се озова пред него в тъмнорозово боди, ефирни чорапи и високи обувки.

Бе скована от обзелите я чувства — смесица от ужас, гняв и объркване. Към тях се прибавяше и потиснатата възбуда, толкова силна, че бе по-лесно да й се отдаде, отколкото да се бори с нея.

Вътрешният конфликт я остави замаяна. Какво й стори? Какво правеше самата тя със себе си?

— Ще съжаляваш за това — каза тя и с мъка потисна стона си. Тя, Карлинг Темпълтън, известна с бързите си точни отговори, използваше клише от евтин холивудски филм.

— Не, няма. — На устните му разцъфна дръзка усмивка, а очите му проблеснаха. — И ти също няма да съжаляваш. Настоявам да се убедим в това.

Карлинг не бе готова да му се отдаде. Осъзна, че няма достатъчно време, за да побегне покрай леглото, затова реши да се изкатери на него. Дали бягаше от мъжа, или го приканваше да я последва? Бе твърде объркана, за да си отговори.

Голямото легло изглеждаше огромно като футболно игрище и всичките й надежди, че ще успее да стигне до другия край бяха потушени от пръстите му, които здраво обхванаха глезена й. Тя се просна по корем с разперени ръце и крака. Преди да успее да си поеме дъх, той я обърна на гръб и я притисна с тяло.

Карлинг впи в него блестящите си сини очи, докато се бореше за въздух.

— Спри да се бориш с мен! — нежно заповяда Кейн.

— Не мога! — Тя се изви под него.

— Можеш. И ще го направиш. — Той се пресегна и покри гърдите й с големите си ръце.

Ласкавите му пръсти бяха умели и силни, и зърната й набъбнаха, станаха толкова чувствителни, че тя простена. Искаше й се той да спре, но се молеше да не го направи. Несъзнателно бе сгънала коленете си и усети, че той повдига бедрото й и го нагласява удобно върху кръста си. Инстинктивно, без да мисли, тя обви и другия си крак около него. Силата и напрежението, които вибрираха в твърдото му мъжествено тяло й подействаха опияняващо като контрабанден алкохол.

Ръцете му се спуснаха по дългите й стройни бедра.

Карлинг дишаше учестено, сърцето й биеше толкова лудо, че ударите му отекваха в главата й. Чувстваше как горещата топка на желанието нараства, пулсира и гори в утробата й.

Осъзна, че е загубила желанието си да избяга и е започнала да приема съдбата си. Дали причината бе, че е двайсет и осем годишна и уморена от въздържание? Или защото бе нормална жена и накрая бе престанала да потиска естествените си нужди?

Теорията бе добра, но Карлинг бе достатъчно честна, за да признае, че не бе напълно вярна. Кейн Маклелан бе определящият фактор за нейното мълчаливо съгласие. Въпреки че бе опитала да се бори, от самото начало му отговаряше. Всичките й протести се бяха оказали неуместни, след като тя полудяваше от страст в обятията му. Той бе достатъчно опитен и уверен, за да разграничи словесната й враждебност от физическата отзивчивост, оставайки верен на старата аксиома „Действията говорят по-ясно от думите“.

Тази мисъл я разтревожи. Защо? Как? Можеше ли мъж, когото не обича, да я кара да се чувства по този начин, да я кара да желае…

— Не е редно, не е честно — избъбри тя.

— В любовта и на война всичко е честно — възрази Кейн.

Любов! Самата дума, изречена от неговите устни, предизвика невероятен прилив на неопределимо чувство в тялото й. Това е гняв, реши непоколебимо Карлинг. Трябваше да бъде.

— Добре, значи е война — отряза тя, опитвайки се да седне. Бе невъзможно да го направи, тъй като бе притисната от тежестта на тялото му, но тя продължаваше да се бори. — Защото думата любов никога няма да бъде използвана между нас.

Той постави ръце на раменете й и я притисна върху леглото.

— Ще го имам предвид — обеща и се наведе над нея.

Устните му завладяваха нейните, дразнейки и увещавайки, докато ги разтвориха. Езикът му докосна нейния и тя изстена от удоволствие. Чувстваше съблазнителното докосване на косата му, възбуждащия допир на мускулестото му тяло. Ръцете й инстинктивно го обвиха и тя го привлече още по-близо до себе си.

Разменяха бавни, пламенни, жадни целувки, които ставаха все по-страстни и интимни. Той отдели устни от нейните и пое твърдото напрегнато зърно на гърдата й. Засмука го и звуците на възбуда и удоволствие, които Карлинг издаваше, изпълниха стаята. Тя бе изгубена в свят, изпълнен с чувственост, чиито удоволствия дори не бе си и представяла.

И тогава той се отдели от нея, седна и я остави да лежи самотна напряко леглото. Без да мисли или да я е грижа какво жертва или на какво се отдава, тя отрони отчаян стон и протегна ръка към мъжа.

— Не ме оставяй! — помоли, изричайки думи, които никога не бе използвала с тон, с какъвто никога не се бе чувала да говори.

— Няма — развеселено обеща Кейн.

Очите й леко се отвориха и тя го видя как сваля джинсите и слипа си. Напълно гол, отново се приближи до нея. Очите на Карлинг се отвориха широко. При единствения й досега сексуален опит беше тъмно. За първи път виждаше гол и напълно възбуден зрял мъж.

Устата й пресъхна и когато той легна до нея, тялото й се скова. Бе толкова едър, толкова силен и толкова изнервящо мъжествен. Заля я вълна на паника. Какво правеше тук? И как щеше да се измъкне? Кейн се повдигна на хълбок и настойчиво я погледна.

— Уплашена ли си? — нежно погали бузата й той.

— Аз… — преглътна Карлинг — предполагам, че е твърде късно да извикам „изнасилване“.

— Права си, наистина е късно — усмихна се той и без да откъсва поглед от очите й, нежно плъзна ръка между бедрата й.

— А какво ще кажеш за „помощ“? — задъхано попита тя, опитвайки се да препречи пътя на дългите му пръсти.

Усилията й бяха напразни. Карлинг се изчерви, когато Кейн посегна към скритите копчета на коприненото й боди.

— Защо не опиташ да произнесеш „желая те“ — предложи Кейн, докато бързо и ловко разкопчаваше бельото. Освободи я от бодито, а очите му се наслаждаваха на голотата й. — Красива си, Карли — прошепна той. — Толкова мека и женствена. Толкова красива — повтори с дрезгав глас.

И тя бе негова. Негова жена, негова съпруга. Почувства се горд и доволен.

Изпълни го силна, неочаквана нежност, която го изненада. Всичко това му бе така чуждо. Познаваше се като отговорен и уравновесен, приемаше, че е властен и агресивен, и страстен също, когато обстоятелствата го изискаха. Но нежен? Бе замаян от чувствата, които го заливаха. Внезапно му се прииска…

Вече не бе важно само да я има в леглото си, готова да го приеме в себе си. Той искаше повече. Искаше тя да изрече думите. Нуждаеше се от тези думи, осъзна той и учудването му нарасна.

Карлинг чувстваше, че тялото й гори. Погледът на мъжа я пареше като пламък. Това, че той притежаваше такъв богат интимен опит бе едновременно плашещо и вълнуващо. Тя не можеше да разбере как бе възможно да се чувства толкова слаба и отмаляла и едновременно с това толкова гъвкава и жива.

— Кажи го, Карли. Кажи, че ме желаеш. — Бе заповед и Карлинг веднага й се противопостави. Той се извисяваше над нея и я наблюдаваше с притворени очи.

— Не! — С кого се бориш? С него или със себе си, попита я предателски вътрешен глас. Нямаше тайни от Кейн Маклелан, поне в момента. Бе я видял, бе я докоснал. Знаеше колко възбудена бе и колко много го желаеше. Но, по дяволите, тя нямаше да му го каже. Не можеше всичко да става както на него му харесва. — Не — упорито повтори тя.

Неочаквано Кейн се разсмя.

— Ти си упорито малко зайче. Тялото ти вече се предаде и двамата го знаем. Ти си готова за мен. Защо не го признаеш? — Гласът му бе ласкав и съблазнителен. — Кажи, че ме желаеш.

Гласът на змията, която предлага на Ева да си отхапе от блесналата червена ябълка, тъжно си помисли Карлинг.

— Никога няма да го кажа.

— Ще го кажеш — заяви той с обичайната си увереност и неочаквано погали женствената мекота между бедрата й. Тялото й се изви конвулсивно срещу ръката му и той се усмихна с мъжко задоволство. Тя го желаеше, въпреки че все още не искаше да го каже.

Той продължи да гали меката сърцевина, да потъва по-дълбоко и да се движи ритмично, изучавайки тайните й извивки.

Горещи вълни на удоволствие заляха тялото на младата жена. Карлинг вкопчи ръце в раменете му и впи ноктите си в мускулестата му плът. Стенеше от удоволствие, докато се наслаждаваше на острата възхитителна нужда. Очите й бяха затворени, устните — разделени, дъхът й — рязък и насечен.

Разумът й явно я напускаше, едновременно с прииждането на непоносимите чудесни чувства, пулсиращи в нея. Тялото й тръпнеше от наслада.

— Желаеш ме. Кажи го, Карли!

Гласът на Кейн проникна в кадифената мъгла, която я заобикаляше. Отново бе изискване, не молба, но този път не я предизвикваше. Сега й се искаше да дава, да му доставя удоволствие. Всичко бе толкова ново за нея — извиращата страст, зависимостта, нуждата да се отдаде. Тя отстъпи и изпълни желанието му.

— Да — прошепна и се притисна към него. — Да, желая те.

Карлинг не можеше да владее тялото си и това бе възбуждащо и въодушевяващо като бягство от затвор. Тя се напрегна и остана неподвижна, когато в тялото й експлодира горещ сноп от искри. Стоновете й се превръщаха във викове на екстаз и тя се гърчеше безпомощно около пръстите му.

Сълзи на облекчение се стекоха по лицето й. Карлинг бе почти в несвяст от блаженство и искаше единствено да лежи сама в мълчание и да се наслаждава на утихващата топлина в тялото си.

Гласът на Кейн някъде над нея бе нежелано нашествие в състоянието й на еротичен транс.

— Отвори очи, Карли.

Тя се подчини неохотно. Мъжът бе приведен над нея и се усмихваше.

— Ще трябва да почакаш с дрямката, любима. Нощта не е свършила.

Карлинг почувства допира на възбудената му плът. Не можеше да го погледне.

— Страх ме е — прошепна, но не му попречи, нито опита да се измъкне.

— Знам, скъпа. — Усети безпокойството й, но не й предложи изход. А и тя като че ли не желаеше. Време беше. Неизбежното бе дошло и тя бе изпълнена от облекчение, когато го опозна.

Мъжът проникна в нея нежно. Тя се изви напред в очакване на болката, но такава не последва. Почувства мъжката му сила и мощ да я изпълват. Тялото й се притискаше към неговото, а болката не идваше.

Той се раздвижи в нея, отначало бавно, докато тя привикне и го приеме, после по-дълбоко и по-бързо, по-силно, като тялото й повтаряше собствения му ритъм. Всеки път, когато се изтегляше от нея, в тялото й зейваше празнота, която само той можеше да запълни. Невероятното удоволствие отново лумна в нея.

Обви бедра около мъжа и се притисна в него, викайки името му. Нямаше представа какво, как и защо й се случва. Знаеше единствено, че го иска в себе си отново и отново, по-дълбоко и по-силно, повече, целия. Дива, жестока страст се надигна в нея и се разля в горещи ритмични вълни, понасяйки и двамата в бурните води на екстаза…

Седма глава

— Ще се приземим след няколко минути. — Кейн се наведе и леко разтърси раменете на Карлинг.

Тя се събуди и сънено огледа пилотската кабина на малкия самолет. Струваше й се, че преди миг са се качили в самолета — Чесна 310 — който Кейн пилотираше. По целия път до летището бе протестирала, бе повтаряла, че се страхува и не харесва частните самолети и бе се съмнявала в способностите му на пилот.

Отначало Кейн се опита да я успокои, представяйки й статистиката за безопасността на малките самолети и броя на часовете, които бе прекарал във въздуха през петнайсетте години, откакто имаше разрешително за пилотиране. Тя обаче продължи да се оплаква и накрая той пренебрегна хленча й и натовари, и нея, и багажа в самолета с обичайния си властен маниер.

По време на излитането и първите петнайсет минути във въздуха Карлинг очакваше със суеверен ужас самолетът да се стовари на земята, обгърнат в пламъци. След като не се разби, тя започна да очаква ужасен пристъп на гадене, характерен за летенето със самолет, но и това не се случи. Не й прилоша дори съвсем слабо. Кейн пилотираше уверено и умело. Самолетът се носеше плавно и тя потъна в мисли.

За изминалата нощ. Бузите й поруменяха и тя крадешком отправи поглед към Кейн, втренчен в контролното табло, напълно неподозиращ внимателният й оглед. Миналата нощ, брачната нощ…

Бе влязла в банята да се изкъпе и осмисли станалото. Може Кейн да бе отбелязал победа, като я вкара в леглото си, но тя не бе загубила войната. Нито имаше намерение да я губи. Преди да успее да създаде план или да реши какво да облече, Кейн бе извикал от съседната стая, че вечерята им е пристигнала.

Карлинг се изчерви при спомена. Умираше от глад и реагира, без да се замисли, хвърли хавлията, навлече индиговото си кимоно и забърза към масата.

Трябваше да признае, че не бе помислила как Кейн ще приеме появата й на вечеря в къса, оскъдна роба. По това време мислите й бяха приковани върху пържолата и глада, който й причиняваше почти физическа болка. Храната бе вкусна, чашата й щедро допълвана и Кейн бе невероятно внимателен.

След вечерята се чувстваше толкова изтощена, че дори не се противопостави, когато той я взе на ръце. Ако я бе занесъл в спалнята, тя може би щеше да се опита да протестира, но вместо това той се отпусна върху мекото канапе, държеше я в прегръдките си, говореше и си играеше с косата й.

Изненада я. Всеки би си помислил, че консервативен, уравновесен мъж като Кейн Маклелан ще се придържа към секса върху леглото в спалнята, а не върху канапе. И когато той започна да я целува и ръцете му се промъкнаха под кимоното й, за да докоснат тръпнещата плът, вече бе късно. Волята й бе пометена от пламенните му ласки, решението да му устои бе победено от желанието. Със затворени очи тя си спомни как отхвърли кимоното от раменете си и остана да лежи гола и отмаляла върху дивана.

— Кацнахме. — Гласът на Кейн така я стресна, че тя подскочи. Бе потънала в еротични спомени.

Изчервена погледна навън. Кацаха в средата на… нищото.

Възмущението й се разгоря отново.

— Не мога да повярвам, че сме тук — каза тя. — Не искам да повярвам.

— Като опровержение на всичките ти предразсъдъци относно малките самолети и уменията ми на пилот. — Той повдигна ръката й и докосна дланта с устни. — Полетът бе толкова плавен и аз съм толкова способен пилот, че ти се отпусна напълно.

Тя издърпа ръката си.

— Все още нямам никакво доверие в раздрънкания ти самолет, а още по-малко в така наречените ти пилотски способности. И заспах не защото се успокоих, а защото бях напълно изтощена. Държа ме будна половината нощ.

— Снощи бях във върхова форма, нали? — похотливо се усмихна той.

— Ти бе непреклонен и не го казвам като комплимент.

— Приемам го като комплимент, защото ти бе с мен през цялото време. И това те побърква, нали? Всичките ти твърдения се пропукаха миналата нощ. Не си нито Ледената принцеса, нито фригидната девственица, за които се мислеше. Ти си земна, сексапилна и страстна, и харесваш всичко, което правихме миналата нощ. В леглото или извън него.

— Спри този самолет. Искам да изляза. — Разгневена, тя неумело опипа ключалката на вратата.

— Почакай за миг! — Кейн я обърна към себе си и нервността й се стопи от близостта му. Последния път, когато бе толкова близо до него, и двамата бяха голи. Опита се да престане да мисли за това и започна да се бори.

— Пусни ме.

— Не и преди да те предупредя, че сестра ми ще ни посрещне, за да ни закара до къщата. Обадих й се малко преди да кацнем. Заради Холи ще те помоля де се опиташ да приличаш повече на традиционна булка, отколкото на заядлива пленница.

— Аз съм пленница. Не се опитвай да омаловажаваш това, което ми стори.

— Може би ти ще ме осветлиш — спокойно каза той. — Какво точно ти направих?

— Ти съсипа живота ми — изплака тя, зачервена от гняв. — И аз ще направя всичко, което е по силите ми, за да съсипя твоя.

— Благодаря за предупреждението. Ще внимавам. И колкото и да ми се иска да продължим спора, ще ни се наложи да го отложим. — Кейн се пресегна през нея, отключи вратата и я отвори.

— Кейн! — извика стройна млада жена с къса тъмна коса и прекрасни сиво-сини очи, която стоеше в близост до голяма зелена кола. Тя подскочи и разпери ръце, щом вратата на самолета се отвори.

Карлинг не можеше да откъсне поглед от нея. Двайсет и две годишната сестра на Кейн бе около метър и седемдесет, твърде висока, за да бъде описана като елф, но все пак в нея имаше нещо ефирно. Носеше джинси, ботуши и карирана риза в синьо и бяло, със сигурност подходящо фермерско облекло.

Холи изтича до самолета и надникна вътре, сияеща.

— Ти трябва да си съпругата на Кейн, Карли! — радостно възкликна тя. — Толкова се радвам да те видя. И съм също толкова изненадана. Не знаех, че Кейн въобще те познава, а и никога не е споменавал, че ще се жени. Не е намеквал дори, че се среща сериозно с някое момиче. Изкрещях от радост, когато ми съобщи, че пристига със съпругата си. Само почакай Скот и Тим да разберат.

Устните на Карлинг се разтегнаха в пресилена усмивка.

— Здравей, Холи. Аз също се радвам да те видя — чу гласа си с правдоподобна откровеност, характерна за обигран политически сътрудник.

— Холи, да пренесем багажа й в колата — подкани я Кейн и започна да разтоварва куфарите от самолета. Холи ги вземаше и ги товареше в багажника на колата, а Карлинг безучастно наблюдаваше.

Холи шофираше, а Кейн седна отзад, толкова близо до Карлинг, че рамото му докосваше нейното, а кракът му се притискаше в бедрото й. Ръката му здраво я бе обгърнала и всеки път, когато тя опитваше да се отмести, той отново се приближаваше.

— Разкажи ми всичко — извика Холи, докато се отдалечаваха от летището и малкия хангар. — Кога се срещнахте? Как се срещнахте? Кога решихте да се ожените? О, Кейн, това е най-романтичното, най-вълнуващото нещо, което някога си правил. — Тя замълча, после недоверчиво добави: — Всъщност това е единственото вълнуващо и романтично нещо, което си правил.

— Ще оставя красивата си съпруга да ти разкаже всички романтични подробности — каза Кейн, наведе се и докосна челото на Карлинг с устни.

— Ако притежавах таланта да измислям романтични истории, щях да стана авторка на любовни романи — измърмори тихо Карлинг, така че само Кейн да я чуе. — Макар че тази женитба би подхождала повече за роман на ужасите. Ти й разкажи нашата смразяваща кръвта история.

Кейн се усмихна и започна да разказва за първата им среща на политическо събиране на сенатор Темпълтън и техния таен роман, завършил вчера с внезапна сватба.

— Това е чудесно — въздъхна Холи. — Кейн, толкова се радвам за двама ви. Сега вече няма причина да не се преместя в апартамент в града, без да се притеснявам, че те оставям сам в къщата.

Карлинг почувства как мъжът до нея се напрегна.

— Холи, вече сме обсъждали идеята за преместването ти в града и решихме, че…

— Не сме я обсъждали. Ти каза, че не може и отказа да дискутираш повече — бързо го прекъсна Холи, — но това беше преди да се ожениш. Сега нещата са различни. О, Кейн, наистина искам да живея сама. Намерила съм чудесен малък апартамент в Стантън, където мога да се пренеса веднага. Всъщност ще го направя възможно най-скоро. Сега ще искаш да останеш насаме със съпругата си. Това всъщност е вашият меден месец и едва ли ще ти е приятно сестра ти да се мотае наоколо.

— Къщата е достатъчно голяма, за да побере всички ни — безцеремонно заяви Кейн, давайки да се разбере, че обсъждането е приключило. Тази нотка в гласа му бе добре позната на Карлинг — значеше, че той е взел решение и въпросът повече не подлежи на обсъждане.

Холи явно също я бе разпознала.

— Кейн, ти очакваш да живея у дома, докато се омъжа за Джоузеф Уейн. Защо не можеш да разбереш, че имам нужда от малко свобода и независимост? Достатъчно възрастна съм, за да направлявам сама живота си.

Колата рязко спря. Холи отвори предната врата и изтича навън, плачейки. Вътре настъпи продължителна тишина.

— Добре дошла в семейството — обобщи Кейн и повдигна рамене. — Съжалявам, че трябваше да станеш свидетел на истерията на Холи през първите петнайсет минути от пребиваването си в семейното ранчо.

Карлинг замислено свъси вежди. Отношенията в семейство Маклелан не бяха толкова идилични, колкото Кейн я бе накарал да повярва. А тя изцяло съчувстваше на Холи, друга жертва на деспотизма на Кейн Маклелан.

Той отвори вратата на колата и излезе. После се пресегна, хвана Карлинг за ръцете и я изтегли навън.

— Не искам да воювам с теб, скъпа. Искам да ти кажа добре дошла в новия ти дом.

Карлинг примига глуповато. Рязката промяна на темата, тонът и поведението му я объркаха. Тогава видя къщата и ахна. Не беше разнебитената колиба, от която се опасяваше. Бе твърде различна от нея. Къщата на семейство Маклелан бе голяма, просторна ферма в испански стил, с бели гипсови стени и покрив от червени керемиди. Бе заобиколена от високи дървета, чиито зелени листа осигуряваха благодатна сянка. Цветни храсти очертаваха чакълената пътека, водеща към високия портал пред къщата, която бе обвита в разноцветни азалии.

— Красиво е — смаяно изрече тя и остана занемяла.

— Знаех си, че ще ти хареса — засмя се Кейн. — Ела вътре! — Той я поведе към масивната предна врата, направена от дялано тъмно дърво. Като верен на традицията младоженец я взе на ръце и я пренесе през прага.

Вътре, преди Кейн да превземе устните й в страстна целувка, Карлинг зърна бели стени, очертани с тъмно орехово дърво и под, покрит с блестящи плочки, имитиращи тухли. Все още подпухнали след страстната нощ, устните й незабавно се отвориха под неговите и тя откликна на целувката, преди да успее да си напомни, че не бива.

Той я изправи на крака също така неочаквано, както я бе вдигнал. Замаяна, поддала се на възбудата, Карлинг се опря на него и склони глава на гърдите му.

Изненада се, когато чу одобрителни възгласи и аплодисменти. Повдигна глава и бързо се завъртя, за да види редица от хора. Всички се усмихваха, шегуваха и ръкопляскаха. Карлинг бе потресена.

Стъписването й не изчезна и когато Кейн започна да я представя на прислугата. Нима той имаше помощници за всичко. Беше й трудно да го възприеме. В семейство Темпълтън помощта в домакинството се свеждаше до посещенията на чистачка от време на време.

— Ще се срещнеш с Уеб Ашър, управителя на ранчото, и неговите работници по-късно — съобщи й Кейн. — Уеб и неговите момчета живеят в бунгала и имат собствена кухня и трапезария. Утре ще те разведа наоколо. Днес искам да се запознаеш с къщата и персонала, особено с Марсела, тя ръководи домакинството от двайсет години и е като член на семейството, но в края на седмицата заминава да живее при дъщеря си в Хюстън. Хайде, скъпа, ще те разведа наоколо. — Кейн хвана ръката на Карлинг и я поведе надолу по дългия хладен коридор.

Стори й се, че през тялото й премина токов удар, когато голямата му длан погълна нейната. Бе възбудена от възможността да останат сами и това я раздразни.

— Разбирам защо си решил да се ожениш така набързо. — Острият тон бе единствената защита, която можеше да си осигури, тъй като тялото й предателски откликваше на допира на мъжа. — Икономката ти напуска и ти се нуждаеш от нова.

— Повярвай ми, можех да назнача дванайсет икономки на мястото на Марсела със сумата, която платих на баща ти — хладно заяви Кейн. — Мислех, че можеш да ръководиш домакинството, ако желаеш, но не е задължително. Лесно ще наема нова икономка. Смятах, че ти сама ще го направиш, когато се появят децата.

Карлинг го зяпна. Мислите му винаги изпреварваха нейните и я объркваха с безпогрешна прецизност.

— Деца? — тихо повтори тя. — Но аз дори не съм бременна.

— Не си ли? — Той рязко спря, хвана я за раменете и я обърна към себе си. — Не сме използвали никакви противозачатъчни средства, Карли.

Карлинг се изчерви. Противозачатъчните средства бяха последната й мисъл, когато Кейн разпалваше кръвта й с пламенните си ласки и целувки. Допълнителен шок бе да осъзнае, че възможността да е бременна въобще не я ужасяваше.

— Би ли млъкнал! — отсече тя, стресната от мислите си.

— Обичам да те дразня и да гледам как цялата пламваш, Карли. Ти си забавен парадокс — напълно невъздържана в леглото и толкова строга извън него. — Той повдигна брадичката й и се наведе, за да я целуне.

Карлинг се почувства толкова замаяна, че не бе в състояние нито да се противопостави, нито да се защити. Безмълвно се разхождаше из къщата с него и се наслаждаваше на огромните просторни стаи, обзаведени със солидна дървена мебел, дебели килими и глинена керамика, чудесно подхождащи на гипсовия интериор, дървото и плочките.

Къщата бе хладна, а климатичната инсталация осигуряваше желания отдих от горещото априлско слънце. Зарадва се на вътрешния двор, потънал в буйна растителност, с фонтан, в който плуваха златни рибки.

Зад къщата имаше дори плувен басейн, чиято кристалночиста вода блестеше на слънцето. А си мислеше, че той живее в колиба. Карлинг се присмя на предварителните си предположения и се почувства доста уплашена. Той бе ужасно богат и могъщ, а тя… тя не беше. Обстоятелството, че е тук и вижда размера на богатството му, потвърди грубите факти: той я притежаваше и бе в състояние да предопредели кариерата на баща й.

Карлинг се задави при спомена за думите и държанието си. Да го дразни не бе добра идея, реши тя с нарастващ страх. Да се ожени за него не бе достатъчно, трябваше да се убеди, че отговаря на изискванията му. Все пак мъж със състоянието на Кейн Маклелан можеше да направи каквото си поиска и на когото си поиска.

— Не е необходимо да наемаш друга икономка, когато Марсела напусне — заяви внезапно тя, когато си тръгваха от басейна. — Със сигурност мога да се грижа за къщата.

— Уверена ли си? — недоверчиво я изгледа той.

— Разбира се! Моята работа ще се състои в изготвянето на списъци и даването на нареждания, а аз се справям и с двете. — Надяваше се, че е успяла да наподоби приятна усмивка.

— И какво те накара така бързо да промениш мнението си? Останах с впечатлението, че се възприемаш като заместничка на Марсела и категорично отказваш да се примириш.

— Е, впечатлението ти е било погрешно. Все пак нали трябва да се занимавам с нещо тук… за да минава времето. Сега живея в къщата ти и трябва да правя нещо, за да си заслужа прехраната.

— Ти си моя съпруга, Карли, не трябва да работиш, за да си изкарваш прехраната. — Кейн свъси вежди. Отговорът й явно го раздразни. — Ако искаш да имаш икономка, просто ми кажи. Не е необходимо да правиш нищо, което не желаеш.

Той я заведе в спалнята, която бе огромна и луксозна, както и останалата част от къщата, може би и малко повече. В стаята бе разположено огромно орехово легло, отрупано с възглавници и покрито с цветна тъкана покривка.

— Не трябва да правя нищо, което не желая? — повтори тя и навлажни устните си с език. Внезапно устата й пресъхна.

— Не ми казвай, че не искаш да спиш с мен — каза Кейн, като я придърпа към края на леглото, предугадил думите й. — Защото ти искаш. И двамата знаем колко силно е това желание.

Карлинг не отговори. По лицето й сякаш бе изписан страх. Кейн не можеше да разбере защо. Като се изключи почти девическото й схващане за секса, той с нищо не я бе изплашил, а тя явно се боеше. Веждите му се свъсиха. Предпочиташе я гневна и пряма. Не искаше тя да крие мислите си само за да му угоди.

— Какво става в сладката ти главичка? — попита той. — Внезапната ти капитулация не ми изглежда искрена.

— Ако искаш да се боря с теб, ще го направя. Ще направя всичко, което поискаш. — Бегла усмивка озари лицето й. — Работата на робите е да доставят удоволствие. Пише го в договорите за продажба.

— Ролята на мъченица не ти отива, Карли. — Кейн я притегли в прегръдката си и притисна устни към шията й. — Не си способна да я играеш.

— Способна съм — настоя тя. — Ще правя каквото трябва, за да не унищожиш кариерата на баща ми.

Ръцете му се плъзнаха под пуловера й.

— Ти вече го направи, любима. Нашата сватба изчисти дълга. Отсега нататък оставаме ти и аз.

Той разкопча сутиена й и нежно погали зърната на гърдите й с палци. Карлинг опита, но не успя да потисне стона си.

Устните му се озоваха върху нейните и той я целуна с жажда, която предизвика у нея див, страстен отклик.

Паднаха върху леглото задъхани, с преплетени тела и точно в този миг на вратата се почука.

— Кейн, Карли при теб ли е? — извика Холи от другата страна на вратата. — Исках да я попитам дали ще дойде в обора да види конете.

Рязкото прекъсване на страстното им занимание бе замайващо. Отчаяние, чиято сила не бе изпитвала никога преди, премина през нея и я остави да лежи разтреперана и смутена. Карлинг бавно отвори очи. Бе се притиснала към Кейн. Щеше да се чувства унижена от загубата на контрол, ако не бе видяла, че Кейн е в същото положение.

Той изстена, легна по гръб и се взря в тавана, дишайки тежко.

— Холи — изрече през зъби. — Изчезвай.

Холи почука отново.

— Престани да се опитваш да създаваш неприятности, Холи. Карли остава тук с мен. Сега си намери с какво да се занимаваш и ни остави сами. Докъде бяхме стигнали? — обърна се той към Карлинг.

И преди Карлинг да успее да помръдне, да проговори или дори да поеме дъх, устните му, жадни и търсещи, отвориха нейните. Карлинг чувстваше възбудата му. Тялото й се топеше с неговото, изпреварило разума и предало се на изгарящата страст.

Тя го желаеше. Поне тялото й. Опита да се пребори със завладяващата я отмала, която я караше да се чувства шеметна и замаяна от еротичен глад. Бе повече от плашещо да мисли, че тя — хладната Карлинг — се обвързваше емоционално с тираничен арогантен мъж.

Но ако се изключеха емоциите, тогава откликът й се дължеше на чисто сладострастие и тя се превръщаше в повърхностно, похотливо същество, което не познава нежните чувства…

Мисълта бе ужасяваща, дори по-плашеща от предателското хрумване, че се влюбва в Кейн. Едва ли? По-добре да не мисли за това. Стенеща, притисната до мъжа, тя остави чувствата да вземат връх, запращайки забраните и разума в гъстата мъгла, която я поглъщаше.

Осма глава

Карлинг, облечена в модни джинси, копринена риза и безупречно чисти спортни обувки, с високо вързана коса, бе готова да обиколи ранчото с Кейн и Холи. Братът и сестрата си размениха весели погледи, когато тя се присъедини към тях за закуска в слънчевата стая.

— Може би е по-добре да се отбием до Стантън и да понапазаруваме, преди да отидем в конюшнята или където и да било във фермата — предложи усмихнато Холи. — Една погрешна стъпка и дрехите й ще бъдат напълно унищожени.

— Разбирам какво имаш предвид. — Погледът на Кейн мързеливо обходи Карлинг. — Карли, нямаш ли някакви стари дрехи и здрави ботуши?

— Стари дрехи? — недоумяващо повтори Карлинг.

— Знаеш… дрехи, които не са купени през последните три месеца. Или дори през последните три години. — Кейн направи кисела гримаса. — Разбирам, че това се струва странно на човек, чието хоби и професия е да пазарува.

Той явно й се подиграваше.

— Имам известно количество стари дрехи — надменно заяви тя. — Някои от кашмирените ми пуловери, вълнените костюми и рокли са с класически кройка, така че съм ги запазила.

Холи се разсмя, Кейн сви рамене.

— Няма значение — рече и извъртя очи към небето. — Все пак не можеш да яздиш във вълнен костюм или рокля.

Вместо да му отговори, тя седна до масата и се зае със закуската, която се състоеше от прясно печени канелени рула, яйца, бекон, пресни плодове, сок и кафе. Бе гладна и опита от всичко, изненадана от количеството храна, което успя да поеме. Сутрин предпочиташе половин препечена филия и чаша кафе или чай. Но и никога не прекарваше нощите си така, както прекара втората си нощ като госпожа Маклелан…

Спомените разтрепериха ръката й и кафето се разля по ръбовете на чашата й.

— Добре, ще отидем до Стантън, за да купим чифт ботуши, шапка и по-практични риза и джинси. — Гласът на Кейн прекъсна спомените й. — Но, Карли, ние тук не пазаруваме всеки ден — добави той с тон, който я накара да стисне зъби. — Не съм привърженик на безотговорното пилеене на пари. Тук пазаруването се прави при необходимост, а не е начин на живот.

— Да, сър, животът тук е груб като в щатския затвор — сухо го прекъсна Холи. — На нас, обитателите, ни се позволява да излизаме от килиите си само за работа във фермата и получаваме по няколко долара, които да изхарчим в затворническата лавка. Очакват те тежки времена, Карли.

— Не се бъркай в това, Холи — укорително се намръщи Кейн.

— Напротив, аз се радвам, че Холи ме запознава със законите и правилата тук, коменданте — хладно заяви Карлинг. — Разбира се, осъзнавам, че тя няма доживотна присъда и затова ползва някои облекчения, на които аз никога не бих могла да се надявам. Например, не очаквам да похарчиш и цент за мен. Ще се справя с нещата, които вече притежавам. Никога няма да се наложи да се притесняваш, че ще харча скъпоценните ти пари.

Тя захвърли салфетката си и се готвеше да профучи покрай масата, когато Кейн улови ръката й.

— Седни обратно на стола — заповяда той. — Ти винаги предпочиташ да изопачаваш думите ми.

— Няма нужда да изопачавам нищо. Ти го каза доста ясно — отсече тя, докато се опитваше да се измъкне. — Мислиш, че съм безотговорна, екстравагантна прахосница, която безгрижно ще те доведе до банкрут.

Сълзи опариха очите й. Господи, не бяха ли — тя и майка й — сторили точно това на баща й. Прозрението бе потресаващо.

Кейн видя как лицето й помръкна и едва се сдържа да не изругае на глас. Можеше да предположи точно какво си мисли. Много бързо се нагаждаше към нея, към емоциите и настроенията й…

Тялото му се напрегна. Бе невероятно, невъзможно след пламенното им сливане миналата нощ и нежното им любене рано сутринта, само преди няколко часа, но той започваше да я желае отново.

Замисли се за плановете си да се ожени за нея и да я доведе в дома си, за да сподели живота му и да отгледа децата му. Бе такава удобна, практична идея и му спестяваше времето и усилията, необходими за глупаво ухажване, което така или иначе можеше да не завърши със сватба. Но нещо не се получаваше както трябва. Чувствата към съпругата му бяха всичко друго, но не и удобни и практични. Точно обратното — бяха бушуващи и диви. Тя бързо се превръщаше в мания.

— Отиваме в Стантън, Карли — решително заяви той. — Ще ти купя дрехите, от които се нуждаеш.

— Ще си ги купя сама! — отсече Карлинг. — Имам свои пари.

— Казах, че ще ти ги купя и ще го направя. Петдесетте долара, които имаш в портмонето си, няма да ти стигнат да си купиш дори един ботуш.

— Откъде знаеш колко пари имам в портмонето си? — попита Карлинг.

— Проверих — отговори той, без намек на извинение.

— Ти си ровил в чантата ми? — Карлинг бе разярена. — Нямаш право, това е груба намеса в личните ми дела.

— Няма причина да крием нещо помежду си, Карли — спокойно отвърна той. — Нито сега, нито в бъдеще.

— Личните неща не са тайни, твърдоглавец такъв! — изкрещя Карлинг.

— Интересен брак имате — отбеляза Холи и двамата стреснато се обърнаха към нея. Бяха забравили напълно за присъствието й. — Да, все още съм тук — лукаво се засмя тя. — И тъй като двамата сте доста забавни за наблюдение, можете да бъдете сигурни, че винаги ще бъда наоколо. — И се отдалечи, тананикайки.

Карлинг и Кейн смутено се взираха един в друг. Неочаквано устните на младата жена се извиха в неудържима усмивка.

— Е, това ли означава да имаш малка сестра? — И се засмя, въпреки решението си да остане разгневена. По неясен начин възмущението й бе изчезнало. — И като си помисля, че през годините отчаяно мечтаех за братче или сестричка.

— Знаеш какво казват… — Кейн се почеса по врата.

— Внимавай за какво мечтаеш…

— Защото може и да ти се случи — изрекоха едновременно и погледите им се срещнаха.

Карлинг се взираше в съпруга си, изведнъж почувствала, че остава без дъх. Той стоеше пред нея така внушително мъжествен и силен, по-привлекателен от всички мъже, които някога бе познавала. Никога не й се бе случвало да погледне мъж и да почувства този копнеж, това изкушение да забрави всичко, освен него, и чувствата, които той предизвиква у нея.

Тя тръсна глава, сякаш да се отрезви. Това нямаше да стане. Той започваше да владее мислите й, също както тялото и живота й. Не можеше да позволи това да се случи.

— Не искам никакви нови дрехи — заяви тя с леден тон. — Ще опитам с тези, благодаря все пак.

— Ще дойдеш с мен и ще облечеш каквото ти купя. Благодаря все пак — грубо я изимитира Кейн. Вдигна я на ръце и я пренесе през стаята, надолу по стълбите и през предната врата.

Бе готов да я остави на предната седалка на голямата кола, когато загорял рус мъж, с висока стройна фигура и изненадващо зелени очи се приближи до тях. Той бе типичен каубой, от шапката с широка периферия до прашните ботуши.

— Кейн, разбрах, че си се оженил. Това ли е новата господарка? — провлече той.

— Тя е. — Кейн се завъртя, така че другият мъж да може по-добре да огледа Карлинг.

— Нека ви отворя вратата — каза Уеб с пресилена учтивост. — За мен бе удоволствие да се запозная с вас, госпожо Маклелан — ухили се той.

— Не харесвам управителя на ранчото ти — заяви Карлинг, когато колата се отдалечи от къщата.

— Не е и необходимо да го харесваш. Той върши адски много работа и това е важното.

— И теб също не харесвам — добави тя, предизвиквайки го.

— Напротив, харесваш ме и това те убива. Но ти ме харесваш все повече и повече, Карли — не се хвана Кейн.

Какво можеше да каже? Убедеността му бе непоклатима. Не, поправи се тя. Това не е увереност, това е арогантност, проклета отвратителна арогантност.

Стантън, Тексас, бе малък град, но не толкова малък, колкото Карлинг бе очаквала. Имаше два комплекса за пазаруване, където можеха да се намерят повечето от необходимите неща, а и някои луксозни стоки. Имаше кино, няколко бара, малък хотел и ресторант. Една от вездесъщите вериги за хамбургери също имаше свое представителство тук.

Кейн я повози, за да разгледа набързо града, показа й църквите, пощата, библиотеката и двете училища.

После й купи подходящите дрехи, ботуши и шапка и тя учтиво му благодари, като си обеща, че това ще бъдат първите, последните и единствени неща, които той й купува. Баща й бе успял да вземе част от състоянието на Маклелан, но тя нямаше да го последва, дори ако това означаваше да не пазарува никога повече!

Пролетният подбор на добитъка бе в разгара си и телетата се дамгосваха и разделяха от говедарите под надзора на управителя на ранчото. Бе шумно и прашно, тъй като работниците викаха, а телетата мучаха.

Карлинг потрепери. Намираше цялата процедура тъжна.

— Имаме повече от сто хиляди телета тук — гордо заяви Холи, докато пикапът се отдалечаваше от оградата. — Кейн има компютър в офиса си и записва всяко едно, а Уеб е най-добрият управител в околността, а може би и в целия щат.

Карлинг вече бе посетила офиса, който се намираше в къщата. Вътре имаше голямо антично махагоново бюро, което споделяше пространството с всякакви видове модерно електронно оборудване — несъвместима комбинация, която й се стори привлекателна. Научи, че Кейн е колкото фермер, толкова и бизнесмен, когато спомена другите си инвестиции, акции, облигации, петролни сделки и недвижими имоти, което изчерпваше състоянието на семейство Маклелан.

— Ключът е в разнообразието — обясни той, привличайки я в скута си.

Споменът за това, което последва, я караше да се изчервява. Този мъж бе изобретателен не само що се отнася до финансовите си ходове, но имаше и изключителни идеи относно правенето на любов. Карлинг знаеше, че никога няма да може да погледне голямото му бюро, без да си спомни този късен следобед.

— Ще ти хареса да посетиш конюшнята — каза Кейн и гласът му прекъсна интимните й спомени. — Имаме няколко новородени жребчета, които…

— Надявам се, тях няма да жигосваш? — попита тя.

— Не, скъпа, не белязваме чистокръвни арабски коне. — Двамата с Холи размениха широки усмивки.

Не очакваше с нетърпение посещението при конете, дори при новородените. Стигнеше ли в конюшнята, някой щеше да реши, че тя умира да язди и можеше да й предложи да го направи. Всъщност Карлинг нямаше никакво желание да язди кон. Бе успяла да отлага ужасяващото посещение в конюшнята през цялата първа седмица от престоя си в ранчото.

Но сега моментът бе настъпил и тя по задължение се възхищаваше на първокласните арабски жребци, въпреки че ги намираше диви и ужасяващи.

Неизбежно, Кейн и Холи й предложиха да оседлаят един кон, за да поязди — своенравна, неспокойна кобила.

Холи вече бе яхнала коня си, който нетърпеливо очакваше да напусне конюшнята. Сърцето на Карлинг се качи в гърлото й. Видя, че Кейн води оседланата кобила към нея и бавно започна да отстъпва.

— Няма да яздя — обяви тя.

— Разбира се, че ще яздиш — меко се противопостави Кейн.

Той мисли, че отказвам само за да го дразня, осъзна ядосана Карлинг. Не че й бе неприсъщо, но този път не се опитваше да го разгневи. Опитваше се да спаси живота си.

— Да го кажа по друг начин. За да ме качиш на този кон, трябва да ме накараш да загубя съзнание и да ме вържеш на седлото. — Кобилата изпръхтя и очите на Карлинг се разшириха. — Тя знае, че не я харесвам и тя не ме харесва — добави нервно. — Върнете я обратно и аз ще си отида вкъщи.

— Ти не яздиш? — Холи сякаш бе ударена от гръм. — Не харесваш коне?

— Веднъж имах лошо преживяване с един кон — обясни Карлинг и прикова поглед в кобилата, която не преставаше да се движи. Младото животно бе пример за животинска здравина и сила и Карлинг бе сигурна, че не може да го контролира. — Когато бях на шест, отидохме на родео, влизаше в програмата за набиране на фондове и някой ме качи на огромен кон. Той се уплаши от шума на тълпата, започна да подскача и ме хвърли на земята. Счупих си ключицата и ръката, имах сериозно сътресение и се наложи да остана в болница две седмици.

— О! — Холи бе впечатлена. — Била съм изхвърляна от коне много пъти, но никога не съм се наранявала толкова сериозно, че да се налага да остана в болница.

— Разбираш защо оттогава избягвам конете — заключи Карлинг и се обърна към Кейн, който я наблюдаваше настоятелно.

— Опитала си веднъж, опитът е бил неуспешен и ти си обещала, че никога повече няма да го правиш — намръщи се Кейн. — Целият сценарий ми звучи познато.

Дъхът на Карлинг застина в гърлото й. Кейн намекваше за отношението й към секса, преди той да се появи и да го промени изцяло.

— Няма никаква прилика — настоя тя.

— Аз мисля, че има. И двамата знаем какво се случи, когато настоях да нарушиш глупавия си обет на въздържание. Същите правила се отнасят и за този случай.

— Няма да се оставя да ме накараш да яздя този кон, Кейн Маклелан. Той иска да ме убие, виждам го в очите му и…

— Признавам, че е малко буен за начинаещ — засмя се Кейн. — Ще започнем с друг. Холи, слез и оседлай другата кобила.

— Не, Холи, недей — възрази Карлинг. — Няма да яздя, дори кобилата едва да отделя крака от земята. Отказвам да се кача на който и да било кон и никой не може да ме накара. — Тя изпъна рамене и решително тръгна към къщата.

Обърна се при тропота на конски копита. Холи яздеше успоредно с нея.

— Той прибира коня — възкликна Холи. — Карли, ти спечели рунда. Не мога да повярвам. Никой не се противопоставя успешно на желанията на Кейн.

— Все някога трябва да има първи път — заяви Карлинг със задоволство. — Наслаждавай се на разходката си, Холи.

— Разбира се. Просто исках… — Момичето замълча, чуло звука на копита зад себе си. — О-хо! Карли, изглежда въпреки всичко ще ти се наложи да яздиш.

Карлинг видя Кейн, който приближаваше, яздейки огромен дорест кон. Тя искаше да изкрещи и да избяга, но устоя на порива. Трябваше да се досети, че отказът се превръщаше в неустоимо предизвикателство за Кейн. Е, тя нямаше намерение да се предава.

Кейн забави коня и се наведе над нея.

— Няма от какво да се страхуваш, Карли — обеща той с успокоителен тон. — Ще те взема при мен върху коня, за да го усетиш. Ще бъдеш в пълна безопасност. Искам да те науча да яздиш.

— Но защо? Можеш да изживееш живота си чудесно и без да се качваш на кон.

— Съжалявам, скъпа. — Не звучеше никак състрадателно. Изведнъж се наведе, сграбчи я и я постави на седлото пред себе си. — Ездата ще ти хареса. Обещавам ти, че после ще ми благодариш.

Карлинг стисна седлото здраво, с две ръце. Бе заклещена между Кейн и предната част на седлото, земята изглеждаше на километри под тях, а конят правеше тревожни движения. Този път последва инстинкта си и изпищя.

— Ще падна!

— Не, няма. Седи спокойно — грубо заповяда Кейн. С едната си ръка държеше поводите, за да направлява коня, а с другата обви кръста на Карлинг, за да овладее неистовите й движения. Не успя с никое от двете.

— Кейн, пусни я. Уплашена е до смърт — извика Холи.

Чувствителният кон изискваше внимателни наставления и когато, борейки се с Карлинг, Кейн здраво опъна поводите, той се паникьоса. Започна да се изправя и подскача като необязден мустанг в шоу за Дивия запад. Кейн, който и преди бе укротявал необяздени коне, успя да овладее положението. Нямаше как обаче да задържи уплашената Карлинг на седлото, особено след като тя проваляше всичките му опити.

Миг по-късно младата жена тупна на земята. Холи изпищя и конят подивя. Кейн употреби всичката си сила, за да предпази Карлинг от прегазване. След като се отдалечи на безопасно разстояние от нея, той слезе и перна коня отзад, изстрелвайки го направо към обора.

— Карли! — Затича се към нея ужасен и уплашен. Злополуката непрестанно изплуваше в съзнанието му. Припомни си как опита да удържи коня, как Карлинг силно се удари в земята, как жребецът диво подскачаше близо до нея, а тя остана да лежи на земята неподвижна. Ужасно неподвижна.

Холи вече се бе навела над Карлинг, когато той приближи.

— О, Кейн! — Това бе всичко, което ужасената му сестра успя да произнесе. — О, Кейн!

Той схвана неизказаните думи. Как позволи това да се случи? Как можа да й сториш това? Тя се ужасяваше от конете, а той я бе насилил.

— Грешката бе моя — промълви Кейн. Чувстваше се като ударен в корема. Не можеше да преглъща, не можеше да диша.

— Напълно прав си, по дяволите — мрачно промърмори Карлинг.

— Тя е в съзнание — изпищя Холи. — Благодаря ти, боже! Карли, чуваш ли ме? Знаеш ли къде си?

— Разбира се. Аз никога не губя съзнание. — Бавно и внимателно Карлинг се вдигна от земята и седна. — Приземих се на стомаха си и си изкарах въздуха, така че не можех да дишам. Повярвай ми, не ти се иска да се движиш или говориш, когато нямаш въздух.

— Тя е добре! — радостно извика Холи.

Кейн, пребледнял и треперещ, незабавно започна да прокарва ръце по тялото на Карлинг.

— Можеш ли да си движиш ръцете? Краката? — Гласът му бе дрезгав. — Боли ли те? — Пръстите му изучаваха главата й, врата й. — Виждаш ли двойно?

Карлинг се взря в него. Не, не виждаше двойно. Имаше само един Кейн и той изглеждаше объркан. Лицето му бе побеляло, а ръцете му трепереха. Бе невероятно да видиш Кейн Маклелан в подобно състояние.

— Карлинг, съжалявам.

Той бе произнесъл името й правилно. Карлинг озадачено го погледна. Бе изненадващо, но извинението му звучеше искрено.

— Ще те занеса до колата и ще те откарам до летището — продължи Кейн. — Ще отлетим незабавно в Далас, за да те прегледат в болницата.

— Болницата в Далас? — невярващо повтори Карлинг. След като силно се бе ударила в земята, вероятно имаше някакви охлузвания. Не бе приятно да лежиш замаян и бездиханен известно време, но това не бе сериозно нараняване.

— Добре съм. Нямам нужда дори от лекар, а какво остава за болница — обяви тя.

Кейн я вдигна и се отправи към къщата с невероятна скорост.

— Кейн, аз съм добре. Нямам нужда от лекар. И ако не ме оставиш на земята веднага, аз… аз ще изпищя.

За нейно учудване той незабавно я пусна. Откога подобна заплаха действаше при Кейн? Но той изглеждаше ужасно измъчен.

— Карли, никога не съм искал да те нараня — каза той.

Бе странно за нея, но тя не искаше да го вижда такъв. Непоклатимата му увереност и арогантността му бяха изчезнали. Той мислеше, че тя се е наранила и се обвиняваше за това. Всъщност той бе наранен много повече от нея.

— Мислиш, че знаеш кое е най-доброто за всеки — започна тя.

Той трепна. Поради някакви причини, за които тя дори не искаше да мисли, тъжният му вид я трогна.

— Знам, че не си искал да падна — каза тя тихо. — Нищо ми няма. — Неуверено протегна ръка и докосна дланта му. — Честно, добре съм. Това бе злополука, тя приключи и ние ще забравим за нея.

Мъжът я притегли в прегръдката си и силно я притисна. Карлинг не се възпротиви, дори не спомена за натиска върху натъртените си ребра. Бе сигурна, че някаква невидима и неосезаема линия бе пресечена, но не искаше да се замисля над същността й.

— Никога вече няма да ти се наложи се доближаваш до кон, ако не желаеш — пламенно обеща Кейн. — Заклевам се, че няма да ти предлагам да яздиш. — Бе взел решение вместо нея, защото мислеше, че винаги избира правилни решения за себе си и за останалите.

Но този път бе сгрешил. Винаги му бе трудно да признава грешките си. От смъртта на родителите си, когато бе поел фермата, бе започнал да натрупва състояние и отговорността за децата бе паднала върху него, беше изоставил идеята, че може да сгреши. Нямаше право да греши, не и когато толкова неща зависеха от него.

Но този път наистина бе сгрешил и Карлинг бе платила за това. Не трябваше да я качва на коня. Бе постъпил като заслепен глупак. Карлинг можеше сериозно да се нарани или дори да е мъртва. Той погледна топлата жизнена жена, която държеше в обятията си, и си помисли какъв би бил животът му без нея. Перспективата бе смразяваща, много по-трудна за понасяне от признанието, че не е безгрешен.

Тя бе негова жена от десет дни, но той не можеше да си спомни живота без нея. Как тогава да си представи бъдещето без нея. Бе уплашен от властта, която тя имаше върху него. Никоя жена преди не бе успявала да го покори. Тази сила бе непреклонна и всеобхватна, много по-силна от еротичната власт на желана жена. Започна да подозира, че чувствата му към нея далеч надхвърляха секса. Днешната злополука бе затвърдила подозрението.

Девета глава

Времето в средата на месец май бе горещо и слънчево, лишено от високата влажност, която прави летните месеци лепкави и душни. Карлинг се възползва от приятното време и се отправи към басейна, след като бе дала нареждания за деня на прислугата.

Черният й бански костюм, с бели къдри на гърдите, бе цял и скромно изрязан. Преди да дойде в ранчото, дори не би помислила да носи нещо като електриковите бикини, които бе видяла в един от каталозите за поръчки, доставяни в къщата. Позволи си да си представи как би изглеждала в подобни бикини, излегнала се на слънце край басейна. Как Кейн ще дойде, ще вземе лосиона и ще започне да го нанася върху кожата й, с бавни и продължителни кръгови движения. Тя ще се почувства възбудена, ще…

Книгата, която Карлинг четеше, се изплъзна от ръцете й и я удари по крака. Острата болка я изтръгна от сладката фантазия. Огледа се крадешком, засрамена. Никога, преди да се омъжи за Кейн, не бе имала еротични фантазии, а сега…

Карлинг притисна с ръце пламналите си бузи, за да ги охлади. А сега, когато не се любеше с Кейн, си мечтаеше за това. Навъсена, тя се изтегна на жълто-белия шезлонг и отвори книгата си, дебел исторически роман, който Холи въодушевено й бе препоръчала. Лена, прислужницата, се появи в средата на една много напрегната сцена на седемнайсета страница, за да обяви пристигането на гостенка — Еди Уейн от съседното ранчо. Карлинг потисна въздишката си и затвори книгата.

— Карли, скъпа, радвам се да те видя! Чувала съм толкова за теб от сина ми Джоузеф. — Еди Уейн въодушевено поздрави Карлинг и я дари с нежна прегръдка. — Много се зарадвах, когато чух за сватбата на Кейн и едва се въздържах да не дойда по-рано. Знам как младоженците ценят уединението.

Карлинг се усмихна. Бе доволна, че не се изчерви. Напоследък намеците за секс не я караха да губи самообладание.

— Аз също се радвам да те видя Еди. Разбрах, че синът ти Джоузеф и сестрата на Кейн, Холи, са…

— О, да. Джо и Холи са такава неразделна двойка. — Еди весело поклати глава с неприкрита майчина гордост. — Сигурно вече ти е омръзнало да виждаш сина ми тук всяка вечер. Опитах се да му обясня за младоженците и уединението, но той е толкова увлечен по Холи, че не може да мисли за друго. Много любезно от твоя страна да го каниш на вечеря толкова пъти. Та той не е прекарал една вечер вкъщи от няколко седмици.

Карлинг мълчеше. Може би не е чула добре или пък е получила слънчев удар. Тя никога не бе виждала Джоузеф Уейн, какво оставаше пък да го кани на вечеря. Холи рядко споменаваше името му и винаги отиваше в ранчото на семейство Уейн на вечеря или пък се срещаше с Джо в града.

Ала майката на Джоузеф Уейн твърдеше, че синът й не е прекарал дори една вечер у дома от седмици. Карлинг замислено хапеше долната си устна. Никога не бе имала по-малка сестра, но усети, че се върши майсторска измама. Кейн мислеше, че сестра му посещава семейство Уейн, а те мислеха, че техният син прекарва вечерите си при семейство Маклелан.

Лоялността й към Холи я накара да замълчи. С Еди пиха лимонада и си побъбриха. Когато госпожа Уейн спомена, че би желала да направи голямо тържество за посрещане на Карлинг и отпразнуване сватбата й с Кейн, младата жена с радост се съгласи. Искаше да се срещне със съседите си. Въпреки че светският живот не й липсваше, бе готова за едно голямо приятелско парти.

— Има един проблем, скъпа — намръщи се Еди. — Ако кажеш на Кейн, че ще има тържество, той няма да дойде. Мрази ги.

Карлинг си спомни разказите за затворения фермер, които бе чувала, преди да познава Кейн, после се сети с каква неохота прие годежното им парти.

— Виждам, че добре го познаваш — кимна тя.

— Всеки, който го познава, знае това. Той е канен на всички тържества, но рядко се появява. — Еди замълча, после се усмихна. — Какво ще кажеш да прибегнем до измама? Можеш да му кажеш, че съм поканила само двама ви на вечеря у дома в събота. Кажи му, че и Холи, и Джоузеф ще присъстват. Кейн харесва малките събирания и е много ентусиазиран относно връзката между децата, също като мен и съпруга ми. Сигурна съм, че ще се съгласи.

— И аз съм сигурна, че ще дойде — кимна Карлинг.

Кейн бе изключително доволен от любовната история между сестра му и Джо и с нетърпение очакваше сватбата им.

Еди Уейн си тръгна и Карлинг се върна на страница седемнайсет от книгата. Прочете два параграфа и отново бе прекъсната. Холи, стройна и гъвкава, в зелен бански костюм, се появи край басейна.

— Кейн ще дойде след малко — обяви тя, — отиде да си облече банския костюм.

Сърцето на Карлинг се преобърна. Какви чувства предизвикваше у нея самото споменаване на името му. Напоследък тя не можеше да откъсне поглед от него, когато бяха заедно. Попиваше всяка дума, която той казваше, непрестанно мислеше за него, когато той отсъстваше, жадуваше за целувките му, за пламенните му ласки. Ето и сега започваше да се чувства по същия начин.

Едновременно за да се разсее и да задоволи любопитството си, тя насочи вниманието си към Холи.

— Еди Уейн идва днес, за да ни покани на парти. Кейн трябва да мисли, че ще бъдем само ние и семейство Уейн, но Еди възнамерява да покани всички, които познават Кейн и които той познава.

— Кейн ще побеснее — прихна Холи и след кратка пауза попита: — Еди… Еди спомена ли Джоузеф?

— Благодари ми, че съм го канила толкова много пъти на вечеря през последните седмици. Отбеляза колко неразделни сте двамата, как той прекарва почти цялото си време тук и рядко си е вкъщи вечер.

Холи се отпусна в стола до Карлинг.

— Ти… ти каза ли й, че не е така?

— Че ни казваш как прекарваш вечерите си у тях? Не, не съм.

— О, благодаря ти, Карли! Ти си страхотна сестра. — Тя се затича към басейна, гмурна се с грациозен скок и заплува.

Кейн се присъедини към тях миг по-късно, съблечен в черен бански костюм. Гърдите му бяха голи, краката — дълги и мускулести. Дори походката му бе сексапилна и мъжествена. Искрите, които се разгаряха в тялото й до преди малко, сега се превърнаха в буен пламък.

— Мислех, че имаш работа в офиса — рече тя, опитвайки се да звучи безразлично, докато пулсът й препускаше, а вътрешностите й изгаряха от топлина.

— Свърших я. Имах няколко телефонни разговора с Далас и Ню Йорк, но сега съм свободен — усмихна се той. Усмивката му бе застрашителна и хищна.

— Ще се видим по-късно — извика Холи, когато излезе от басейна и се отправи към къщата. — Довечера ще вечерям с Джоузеф. Ще се върна късно.

— Холи е толкова деликатна и ни остави сами? — присмя се Кейн. — Не мога да повярвам. Може би най-накрая се е отказала от идеята за преместване в Стантън.

Карлинг се изненада колко силно й се искаше да му каже истината. Не й харесваше да има тайни от Кейн. Но пък нали Холи имаше право на собствен живот.

Кейн погали гладката кожа точно над къдрите на банския й костюм.

— Кожата ти е много бяла. Не трябва да стоиш дълго на слънце.

Карлинг погледна банския си и й се прииска да бе си поръчала смелите електрикови бикини.

— Би ли искал да ме намажеш с повече плажно масло? — дрезгаво попита тя, наблюдавайки го под притворените си клепачи.

— По-късно. След като поплуваме. — Изведнъж той я хвана за ръце и я изправи. — Да вървим. Който влезе последен във водата, трябва…

— Не искам да влизам във водата. Ще се намокря.

— Водата ще те намокри? Интересна теория — шеговито каза Кейн. Взе я на ръце и се отправи към басейна. — Нека да я проверим.

— Кейн, недей! — изпищя тя, отгатнала намеренията му. — Аз… аз не мога да плувам.

Кейн спря незабавно и я изправи.

— Не можеш да плуваш? — повтори той недоверчиво.

— Паднах в басейна на съседите, когато бях на четири години. Щом ме забелязали, вече съм била на дъното и трябвало да ме съживяват. Мама и татко бяха полудели, така че никога не ми разрешаваха да се доближавам до вода.

— О, Карли, моделът отново се повтаря — изстена Кейн. — Няма да те насилвам да влизаш във водата, но мисля, че трябва да опиташ да преодолееш страха си и да се научиш да плуваш. Тук имаме басейн, ще ни се родят деца, които ще плуват в него…

— Аз не се страхувам от водата — бързо го прекъсна тя. Не искаше да я помисли за безпомощна страхливка. — Исках да се науча да плувам, особено като ученичка, но всичките ми приятели вече можеха да плуват и аз не исках да се чувствам глупаво като призная, че не умея. Така винаги обяснявах, че не искам да влизам във водата, защото ще си намокря косата.

— И никое момче не е приело това като предизвикателство и не те е хвърляло във водата?

— Не. Нито един не посмя — кисело се засмя тя.

— Още като ученичка Ледената принцеса е можела да смрази момче на двайсет стъпки разстояние?

— О, да!

Усмивката и думите й бяха предизвикателни. Преди шест седмици Карлинг би била шокирана от собствената си безсрамност, а сега й се наслаждаваше. Погледът на Кейн се плъзна по тялото й и той нежно изръмжа:

— О, скъпа, сама си го търсиш.

— Прилича на клише, но пък е съвсем вярно — съблазнително се засмя Карлинг. — Какво друго да кажа, освен, че ще си го получа.

Напрежението вибрираше между тях, но в очите им имаше искрена топлота и обич.

— Съвсем правилно, скъпа. Още тук и още сега. — И отново я взе на ръце.

— Във водата?

— Това е урок за напреднали. Ще ти го преподам по-късно. — Той я положи на шезлонга и започна да сваля банския й. Видът на гърдите й, бели, меки и добре оформени с набъбнали розови връхчета, разпали кръвта му. Знаеше, че никога няма да се отегчи да я гледа и никога няма да спре да я желае. Ако не бе почти пиян от желание, тази мисъл би го притеснила, тъй като приличаше на обсебване.

Но когато пое зърното на гърдата й в устните си, а тя се изви към него и извика, притискайки главата му. Кейн не можеше да мисли за друго, освен че му харесваше да я държи в обятията си, да я вкусва и да й доставя удоволствие.

— Кейн, моля те — задъха се тя. Ръцете й се плъзнаха под банския му и тя го погали, твърд и пулсиращ от мъжествена сила.

— Да, скъпа! Да, любима! — измърмори дрезгаво той и й помогна да свали банския му.

Когато се опита да свали нейния костюм, тясната материя бе прилепнала по тялото й като втора кожа. Той дърпаше и опъваше, а обичайната му ловкост бе погълната от силата на желанието.

— Това нещо залепено ли е, или какво? — Той се задъхваше от раздразнение.

Карлинг също се включи в битката. Защо никога не бе предполагала колко невъзможно е да се излезе от този костюм? Накрая го съблякоха и Кейн го захвърли на земята.

— Проклетото нещо може да бъде рекламирано като съвременен пояс за целомъдрие.

Карлинг избухна в смях. Бе възбудена, нервите й — опънати, а чувствата й готови да избухнат. Затвори очи и изстена. Чувстваше се, сякаш слабините й горят и бе готова да избухне от лудостта, която раздираше тялото й.

— Сега, Кейн! Моля те!

Почувства как тялото й се изви към мъжа. Притисна се към него и го погълна. Празнината не съществуваше, сега той бе част от нея. Удоволствието бе толкова силно, че замъгли разсъдъка й.

— Кейн — прошепна тя името му само за да чуе как звучи. Искаше да каже нещо повече, нещо, което ще отговаря на начина, по който се чувстваше. Но не знаеше какви думи да използва. Всъщност не бе сигурна какво иска да му каже.

Кейн бавно се изправи и тя се насили да не го помоли да остане с нея.

Той я гледаше настоятелно. Очите й бяха премрежени, а устните — влажни и разтворени. Имаше изражение на жена, изживяла блажен екстаз. Самата мисъл, че може да я накара да изпита подобно удоволствие, го накара да се чувства като най-желания мъж на планетата. Искаше му се да каже нещо, което да изрази чувствата му, но не можеше. Не знаеше какви думи да използва. Не бе сигурен какво иска да й каже.

Известно време двамата се гледаха безмълвно. После Кейн тежко въздъхна, нахлузи банския си и попита:

— Готова ли си за първия урок по плуване?

— Предполагам. — Отмаляла, Карлинг се надигна и седна с бавни и чувствени движения. Знаеше, че той я гледа. И тогава видя навития си и оплетен бански на земята.

Погледът му проследи нейния до банския. Похотлива усмивка озари лицето му.

— Може би ще предпочетеш да вземеш урока гола? Лесно може да се уреди. Инструкторът ще бъде внимателен.

— Сигурна съм — сухо отбеляза Карлинг. — Ако ме извиниш за момент, ще отида и ще взема друг бански. — И се отправи към къщата, загърната с жълтия си халат.

— Докато си вътре, поръчай онези бикини от каталога, който разглеждаш.

— Забелязал си? — Тя го изгледа изненадано.

— Карли, забелязвам всичко, свързано с теб.

Тонът му твърд, тих и съблазнителен, предизвикваше горещи вълни в тялото й. Но тя си спомни, че бе обещала да не харчи парите му за себе си, освен в случаите, когато има нужда от лекарства и други животоспасяващи средства.

— Имам достатъчно бански костюми. Нямам нужда от бикините.

— Ако всичките костюми са като онази гумена броня, която лежи на земята, значи имаш нужда от нови. Както и да е, нямаше да споменеш за бикините, ако не ги искаше, така че поръчай ги.

— Не мога. Кейн, ние никога няма да можем да ти върнем парите, които даде на баща ми — изрече тя, дълбоко поела дъх. — Нямам намерение да увеличавам дълга на семейство Темпълтън към теб.

— Дълга на семейство Темпълтън — внимателно повтори той. — Ти наистина държиш на това, нали? Колко пъти ти казвах да го забравиш. Няма дълг.

— Не мога да го забравя — отговори тя. — Как бих могла, след като това промени целия ми живот?

Ако Кейн не бе дал парите на баща й, тя нямаше да бъде омъжена за него, нямаше да бъде тук топла и влажна от любенето, нямаше да се чуди дали не е бременна с неговото дете, тъй като менструацията й закъсняваше вече седмица.

Никога нямаше да забрави при какви обстоятелства стана съпруга на Кейн, тъй като това бе част от миналото й, макар да започваше да губи значението си, изненадано осъзна тя. Важното сега бе, че са женени. Тя бе негова съпруга и след девет месеца щеше да бъде и майка на детето му.

Кейн обаче не знаеше за какво мисли тя. Думите й го нараниха и той реагира остро.

— Значи пак се връщаме към това?

Очите му проблеснаха с внезапен див гняв. Мразеше тя да му припомня обстоятелствата за женитбата им. Може би бе постъпил… необичайно, насили се да признае той. Но крайният резултат бе брак, който вървеше доста добре.

И тогава се стресна. Какво искаше той? Какво очакваше от нея? Невъзможното. Искаше тя да забрави събитията около женитбата им и да приеме брака им като желан и взаимен. Да се държи, сякаш са се срещнали, влюбили и са решили да се оженят, точно като останалите двойки.

Кейн се намръщи. Какъв идиот е бил? Карлинг бе изяснила чувствата си по отношение на техния брак още през първия ден. Вярно, бе отзивчива в леглото. Все пак тя бе страстна млада жена, чиято приветлива и любяща натура твърде дълго е била потискана. Той бе добър в леглото, бе умел в изкуството да възбужда жените, бе събудил сексуалността й. Но глупаво се бе заблудил, че съпругата му е доброволен партньор в този брак във всичко, не само в леглото. Жестока, първична ярост прониза тялото му. Съзнанието, че гневът му е безпричинен, го ядоса още повече.

— След като си решила да се държиш като купен роб, няма да опитвам да ти се противопоставям повече. Отсега нататък ще ти говоря като твой господар, а не като съпруг. Когато ти кажа да си купиш нещо, ще го купиш, ще правиш каквото ти кажа и ще носиш каквото ти наредя — студено се усмихна той. — Трябва ли да продължавам или схвана смисъла?

Карлинг нервно го изгледа. Той беше бесен. За първи път виждаше Кейн истински разгневен и бе повече от уплашена. Ръстът и силата, комбинирани с гнева, му подчертаваха нейната уязвимост.

Резкият отговор, който обикновено би му дала, замря на устните й. Неговата ярост възпря нейната. Вместо да се ядоса на гневното му изявление, тя реши да предприеме стратегическо оттегляне.

— Влизам вътре — заяви със самообладание, което я изненада.

— Влизай — грубо заяви той. — И помисли върху думите ми.

Карлинг се вмъкна в къщата. Дори тонът му бе страховит. Какво й бе станало? Предишната Карли не би позволила на никого да й говори така заповеднически.

Но вече не бе предишната Карли, призна си тя, когато сълзи замъглиха очите й. Още по-лошо, тя не искаше да бъде предишната Карли и това признание я уплаши повече от всичко, което Кейн можеше да й направи или каже.

През останалата част от деня се избягваха. Срещнаха се на вечеря, но се храниха мълчаливо и напрегнато. После Кейн захвърли салфетката си и решително се изправи.

— Отивам до ранчото на Уейн, за да говоря със Сам за жребчето, което иска да купи от мен — каза той и излезе от стаята.

Карлинг усети как сърцето й спря, а после започна да бие с утроена скорост. Той не трябваше да отива у семейство Уейн. Холи трябваше да е там с Еди, Сам и Джоузеф, но тя, разбира се, не беше. Карлинг потрепери. Дори не искаше да си представя настроението му, когато се върне вкъщи. Имаше и още нещо, което тя отказваше да признае. Не искаше Кейн да мисли, че тя го е предала. Още не бе готова да мисли за чувствата си към своя съпруг.

— Кейн — извика тя и се затича след него.

— Да. — Той спря и се обърна.

Карлинг бе кълбо от нерви. Каквото и да кажеше сега, щеше сама да се въвлече още по-дълбоко в измамата на Холи.

— Не мисля, че трябва да ходиш.

— И защо не?

— Защото хората не бива да ходят където и да било ядосани. Не е… — Тя замълча, трескаво търсейки вярната дума. — Не е много приятно.

— Лошо — студено промълви Кейн. — Като роб нямаш право да се месиш в решенията ми.

— А мога ли да се намеся като твоя съпруга?

— Какво се опитваш да ми кажеш, Карли?

— Не съм сигурна. Може би искам да бъда твоя съпруга, а не роб? — Думите й силно я изненадаха. Също толкова изненадан бе и Кейн.

— Това значи да престанеш да говориш за дълга на семейство Темпълтън. — Той повдигна брадичката й, за да види очите й. — Ще трябва…

— Да харча парите ти? — предположи тя дяволито. Битката, или каквото беше, бе приключила. Знаеше го и се почувства радостна и по-лека от въздуха.

— Ще са ти нужни за разни неща като бикини, бельо, зайчета за колекцията ти. — Устните му се разтегнаха в усмивка.

— Твърде късно ли е за урока по плуване сега? — попита тя и забрави за Холи и семейство Уейн, както и защо Кейн не биваше да ходи у тях. Мислеше само за това, че е с него. И ако това включваше урока по плуване, още по-добре.

— Басейнът е осветен и затоплен. Да вървим. — Прегърнати, двамата се запътиха към спалнята, за да се преоблекат.

Десета глава

Кейн се зарадва, когато двамата му братя неочаквано си дойдоха в петък за уикенда, ден преди вечерята у семейство Уейн. Посещението им съвсем не бе изненада за Карлинг и Холи, тъй като знаеха, че момчетата са поканени на голямото тържество, организирано от Еди, за да почетат младоженците и да приветстват Карлинг с добре дошла в областта. Броят на присъстващите се пазеше в тайна от Кейн.

Карлинг не можа да уточни кога отвращението на Кейн от светски събирания започна да й се струва по-скоро забавно, отколкото дразнещо. Промяната бе дошла съвсем естествено. Все пак, обоснова се тя, Кейн не бе истински мизантроп. Той имаше приятели и се радваше да ги вижда. Но винаги сам избираше с кого да прекарва времето си. А тя бе една от избраните. Това я ласкаеше, въпреки че не можеше да определи защо неговото внимание и предпочитание към нея й доставяше такова удоволствие.

Кейн гордо представи Карлинг на Скот и Тим. След няколко седмици Тим завършваше с отличие Райс и пътуването, свързано с церемонията, вече бе уредено. Веднага след това Тим възнамеряваше да се премести в Ню Йорк, където бе приет в Медицинския факултет.

— Тими, иска ми се да си вземеш почивка и да останеш известно време тук, с нас — каза Кейн, гледайки топло малкия си брат.

— Не, Кейн, и да остана тук, едва ли мога да правя нещо, което ти не можеш — засмя се Тим. — Вече съм готов да се преместя. Нямам търпение да се нанеса в апартамента си и да се запозная с новите си състуденти.

— Любимото на Кейн дете-чудо — тихо измърмори Скот, така че Кейн да не може да го чуе. Но Карлинг бе достатъчно близо. Знаеше, че и Холи е чула, защото младата жена съучастнически се усмихна на Скот и кимна.

Карлинг внимателно изучаваше братята. Кейн изглеждаше еднакво доволен от Тим и Скот. Тя слушаше как Кейн надълго разговаря със Скот за работата му в банката. Но говореше най-вече Кейн и му даваше съвети. Скот от време на време вмъкваше по някоя дума за работата си, за банката и финансите. Изглежда нямаше какво да каже за личния и светския си живот.

Разбира се, тя нямаше опит в братските взаимоотношения, напомни си Карлинг. Може би е нормално разговорът да се води от по-големия брат. Но забеляза, че между Тим и Кейн нещата не стояха по този начин. Тим бързаше да разкаже на Кейн за всичко — за уроците, за срещите си, за интересите и заниманията си, докато Скот не разкриваше подробностите на живота си в Далас.

Разни хора, различни начини на общуване, каза си тя, докато вървеше към конюшнята. Ходеше там всеки ден, въпреки, че пазеше посещенията си в тайна. Нямаше намерение да се качва на тези четириноги, пръхтящи гиганти, но поне трябваше да свикне да не се страхува от тях. Все пак малките кончета й харесаха, дори ги галеше, ако майките им бяха на прилично разстояние.

Решимостта й да се пребори със страха от конете нямаше нищо общо с желанието да се сприятели с тях или да язди дори и най-бавната кранта. Но нямаше желание да се превърне в майка, която насажда на децата си глупавите си страхове.

А тя щеше да бъде майка. Карлинг всеки път потръпваше от благоговение и недоверие. Менструацията й закъсняваше вече осем дни, феномен, напълно непознат на тялото й, което работеше като часовник. Бе си купила и домашен тест за бременност от Стантън. Резултатът бе положителен, но на Карлинг й бе трудно да повярва. В нея растеше бебе. Спомни си колко отчаяно желаеше да има брат или сестра в детството. А сега щеше да има свое собствено момче или момиче.

След две седмици си купи нов тест, за да се увери. Резултатът отново бе положителен.

От три седмици и четири дни бе в първия месец. Беше време да се посъветва с гинеколог. Карлинг постави ръка върху утробата си. Напоследък свикваше с този жест, като че пазеше и наместваше малкия живот в себе си. Бе изпълнена със спокойно задоволство, което не познаваше от живота си като член на семейство Темпълтън.

Не бе казала на Кейн за бебето. Бе погълната от чудото да носи живот в тялото си. Бе толкова горда от смайващото си постижение. Но всеки път, когато се замислеше, че трябва да каже на Кейн, ставаше неуверена. Това бе нейното бебе и нещо в нея я възпираше да сподели тайната си.

Нямаше смисъл да се преструва, че са нормална семейна двойка, или че Кейн е съпруг, лудо влюбен в жена си, бременна или не, мрачно си напомни Карлинг. Тя бе заложница, гарант на бъдещето на баща си, такова бе и нероденото.

Карлинг веднага се застави да спре да мисли за това. Бе толкова болезнено да мисли за бебето като за заложник или като за резултат от изнудване. Очите й се изпълниха със сълзи. Трябваше да признае, че напоследък бе доста чувствителна. Само едно оставаше непроменено — докато съществуването на детето се пази в тайна, то е свободно.

Вратата на конюшнята бе отворена и Карлинг се запъти към клетката на Уинсъм. Тя изглеждаше по-кротка от останалите коне. И тогава чу гласовете на Холи и Скот. Тъкмо бе решила да им извика, когато чу да споменават името й. Веднага замълча. Имаше стара поговорка, че подслушвачите не чуват нищо добро за себе си, но Карлинг не вярваше, че подобна мисъл е възпирала някой подслушвач. Наклони се към една от клетките, така че да не се вижда, и безсрамно се заслуша.

— Холи, просто не знам как да му кажа! — възкликна Скот. В гласа му имаше мъка и негодувание. — Мислех, че след като се ожени за Карлинг, вниманието му ще се концентрира върху нея, а той продължава да направлява живота ни, както и преди.

— Такъв си е Кейн — шеговито заяви Холи. — Винаги готов и способен да ръководи живота на хората, които обича. Просто добави Карлинг към този списък.

— Мислех, че Кейн никога няма да се ожени. Трябва да е луд по нея — замислено каза Скот. — Дали можем да я използваме като съюзник?

— Не съм сигурна. Тя също е луда по него. В момента живея в постоянен страх, че може да каже на Кейн това, което си мисли, че знае за мен и Джоузеф.

Скот и Холи мислеха, че тя и Кейн са лудо влюбени един в друг? Нов поток от нелепи сълзи навлажни лицето й и тя се наруга за глупавата си сантименталност.

— О, Скот, какъв всъщност е проблемът ни? — питаше Холи, когато Карлинг насочи вниманието си отново към разговора. — Ние сме безгръбначни страхливци! Заслужаваме си Кейн да ръководи живота ни, защото ние му позволяваме да го прави. Никога не му се противопоставяме.

— Как можеш да се изправиш срещу някой, който е посветил живота си на теб, който е изоставил плановете и мечтите си заради теб, който иска най-доброто за теб и е сигурен, че знае как да те направи щастлив… — Скот замълча, за да си поеме дъх. — Как можеш да кажеш на такъв човек да се разкара и да те остави да живееш собствения си живот.

— Не можем — въздъхна Холи. — Вместо това, лъжем и се промъкваме зад гърба му. Ние сме по-лоши от страхливците, Скот. Ние сме истински влечуги. Ще ни дойде добре, ако Кейн някак сам стигне до истината. Всъщност вече ми се иска да го направи.

Животът в политическия свят имаше голяма прилика с театъра, така че Карлинг знаеше да цени преимуществата на навременното и драматично появяване. Използва и двете в своя полза, когато излезе от скривалището си и се присъедини към Скот и Холи.

— И как би искала да се осъществи желанието ти, Холи?

Холи потрепери, а Скот подскочи. И двамата се взираха в Карлинг, като че бе видение.

— Следиш ли ни? — попита Скот. — Кейн ли те накара?

— Колко от разговора чу? — поиска да знае Холи.

— Не съм шпионин и всичко, което чух, е, че вие двамата се самоопределяте като лъжливи, измамни влечуги. — Карлинг сви рамене. — Не съм съгласна с вас, но ако вие се чувствате такива, защо не кажете на Кейн това, което ви тежи, и не спрете да го мамите.

— О, чудесна идея — саркастично се засмя Скот. — Кажи на Кейн, който мисли, че банковата кариера е най-великото постижение, че аз я ненавиждам.

Карлинг се сети колко горд бе Кейн от кариерата на Скот в банката. Не бе ли инвестиционното банкерство първият избор за професия на Кейн преди фаталната злополука с родителите му и връщането му в ранчото?

— Със сигурност не е задължително да работиш като банкер, Скот — заяви тя. — Може би за това е мечтал Кейн и е прехвърлил желанието си върху теб, след като не е успял да го постигне за себе си. Но не мислиш ли, че ако му обясниш как се чувстваш, той ще те разбере. Има толкова много професии и ти можеш…

Холи и Скот горчиво се засмяха. Карлинг преглътна, обзета от лошо предчувствие.

— Ти каква професия имаш предвид?

— Пея с една рокгрупа — възкликна Скот. — Освен това свиря на китара и клавирни и съм написал няколко песни. Искаме да отидем в Лос Анджелис, но трябва да имам дълга коса — каза той и с искрено отвращение прокара ръка през късата си, подходяща за банкер, прическа. — И трябва да имам най-малко една обеца. Сама виждаш, че стилът на банкер разваля рокаджийския ми вид. Налага ми се да нося перука, когато пеем.

Въпреки че Карлинг не бе експерт относно последните хеви метъл рокгрупи, знаеше за тях достатъчно, за да прецени, че бяха пълна противоположност на банкерския стил и начин на живот.

— Искаш да бъдеш рокзвезда? — попита тя. Спомни си, че когато бе на пет или шест години искаше като порасне, да стане принцеса. После й хрумна, че желанието на Скот няма нищо общо с нейното. Та той бе на двайсет и четири!

— Това не е някаква детска луда мечта — заяви Скот, като че четеше мислите й. — Имам талант и сериозно се занимавам с музика. Всичко, от което се нуждая, е да пробия. И ще се постарая да го направя. Вчера напуснах банката и след партито у семейство Уейн ще се отправя към Лос Анджелис. Тогава и ще съобщя на Кейн.

— О, не! — стъписана възкликна Холи. — Защо не ме предупреди. Можех да си уредя посещение при съквартирантката си от колежа в Атланта и да пропусна експлозията на водородната бомба.

Карлинг бе съгласна с нея. Знаеше, че Кейн обича нещата да вървят по реда, който той им е отредил. И бе свикнал хората да правят това, което той искаше от тях. За него бе невъзможно Скот да замени банката за електрическа китара и обеца.

— Ще ми помогнеш ли да му съобщя новината, Карлинг? — печално попита Скот. — Не преди партито, разбира се. Да пазим тайна дотогава.

Карлинг се съгласи и докато се връщаха в къщата със Скот и Холи, се замисли как да представят плана му в най-благоприятна или най-малко ужасяваща светлина.

— Имам един въпрос, за да се подготвя, тъй като вие от семейство Маклелан явно имате склонност към тайните — плановете на Тим за медицинското училище откровени ли са? Той има ли неразбулени алтернативни амбиции, като да живее в палатка на брега и да стане професионален сърфист?

— Не и Тим — увери я Скот. — Тим винаги е приличал най-много на Кейн. Успява във всичко. Той не мами като Холи и мен.

— Нежеланието ти да работиш в банка едва ли може да се нарече измама — успокоително заяви Карлинг. — И само защото Холи и Джоузеф искат да бъдат сами, но са твърде…

— Холи и Джоузеф Уейн? — прекъсна я Скот иронично. — Не ми казвай, че си се хванала на тази измислена история. Мислех, че знаеш…

— Млъкни, Скот! — гневно изкрещя Холи. — Ако изречеш и дума повече, отивам право при Кейн и му казвам, че си напуснал банката.

— Аз пък ще му кажа, че се влачиш с управителя на ранчото му през последните десет месеца и използваш фалшивия си роман с Джоузеф Уейн за прикритие — отряза Скот.

— Управителят на ранчото? — повтори Карлинг. Уеб Ашър и Холи? Тя зяпна от учудване. Трудно й бе да повярва. — Но какво става с Джоузеф Уейн? Майка му каза, че той, че ти…

— С Джоузеф имаме споразумение. Тъй като и двамата искахме да излизаме и знаехме, че семействата няма да имат нищо против връзката ни — тихо обясни Холи. — Така можем да излизаме всяка вечер и никой не задава въпроси, тъй като и Кейн, и Еди, и Сам Уейн харесват идеята, че аз и Джоузеф сме двойка.

— И всичките вечери, в които трябваше да си с Джоузеф, ти си била с Уеб Ашър? — Карлинг невярващо се взираше в младата жена. — Но защо е нужно да лъжеш, Холи? Кейн харесва Уеб Ашър. Не мога да повярвам, че не би одобрил срещите ти с него.

— Срещи? — повтори тя с насмешка и избухна в сълзи. — Аз не се срещам с него, Карли, аз спя с него, всеки път, когато мога. Той живее в бунгало, но има междинна стена, отделяща леглото му.

— Бунгалото? — Карлинг се ужаси. Бе виждала бунгала, дори и най-големите бяха с тънки като хартия стени, които отделяха помещенията. Без съмнение Холи отчаяно се нуждаеше от собствен апартамент в Стантън. Карлинг потрепери. — Холи, това място е доста неудобно за романс.

— Романс? — Холи се изсмя през сълзи. — Уеб не ми предлага романс. Той иска единствено секс. Не ме обича и не ме е лъгал, че изпитва чувства. Той се среща и с други жени. Не иска да се жени и да променя живота си.

— Уеб е наследник на каубоите от Дивия Запад — обясни Скот. — Той обича да пие, да се бие и да скита от едно място на друго. Тук е от пет години и е страхотен в работата си, но сигурно ще си тръгне, защото не обича да пуска корени.

— Той ще пусне корени в гробището, ако Кейн разбере как използва Холи — мрачно предположи Карлинг. — В бунгалото! Холи, защо? — Карлинг бе наистина изумена. — Ще призная, че Уеб Ашър изглежда добре по някакъв груб начин, но ти си хубава, имаш всичко? Защо приемаш такова безчестно отношение от някакъв мъж.

— Не от някакъв мъж, Карлинг. Само от него, само от Уеб — изплака Холи. — Аз го обичам, Карли. Обичам да го гледам, обичам да го докосвам, обичам начина, по който ме кара да се чувствам. Ще направя всичко, за да бъда с него, когато ме поиска. Помисли си какво чувстваш към Кейн. Какво щеше да правиш, ако той не отвръщаше на чувствата ти, ако те желаеше само за секс? Ако го обичаше по начина, по който го обичаш, нямаше ли да откликнеш, когато те повика? Нямаше ли…

— Имам усещането, че ако Кейн покани Карлинг в бунгало да правят секс, нямаше да е проблем за нея да му откаже — сухо ги прекъсна Скот.

Холи прекъсна плача си, за да удари брат си с лакът в ребрата. Карлинг не я винеше. Едва ли моментът бе подходящ за шеги. Пък и думите на Холи бяха докоснали някакъв парализиращ нерв в нея: „Обичам да го гледам, обичам да го докосвам, обичам начина, по който ме кара да се чувствам“. Не описваха ли точно тези думи чувствата й към Кейн?

Карлинг се разтрепери, когато осъзна откритието си. Господи, аз съм влюбена в Кейн. Искаше й се да плаче и да се смее едновременно. Разбира се, че бе влюбена в него. Нямаше друго обяснение за чувствата и промените у нея. Чувства и промени, които тя бе отказала да разбере и разпознае. Но сега ги признаваше. Кейн се бе превърнал в смисъл на живота й. Тя го обичаше толкова много, докато той…

Той не я обичаше. Карлинг се насили да приеме реалността. Болката в душата й бе потресаваща, по-силна от която и да било физическа болка.

И какво, ако той не те обича? Какво, ако търси само секс при теб? Описанието на Холи за отношенията й с Уеб Ашър се отнасяха и за нейната сватба с Кейн, помисли си Карлинг и попадна в плен на отчаянието.

Кейн не я обича. Той я притежава и контролира. Докато си мислеше, че го мрази, поне имаше сила да се бори с него, а сега… Сега беше бременна и бе признала, че го обича. Сега поемаше риска да бъде напълно подчинена на властта му, защото любовта й щеше да я направи слаба, неподходяща за непоколебимия Кейн.

Инстинктивно прикри с ръце корема си. Детето й заслужаваше щастливо семейство с двама здрави родители, които се уважават и обичат. Вместо това му се очертаваше живот с нещастно влюбена идиотка за майка и непоправим диктатор за баща. Горкото й бебе!

— О, Карли, не плачи. — Холи я прегърна и залюля. — Много мило, че го приемаш така присърце.

Холи мислеше, че това са сълзи на състрадание. Тя не знаеше, че Карлинг плаче за себе си, за нероденото си бебе и за кашата, в която се бе забъркала.

— Добре. Хайде, спрете да плачете, преди Кейн да ви е видял — подхвърли Скот. — Защото ще ни се наложи да измислим причина за плача ви, а аз не се чувствам особено изобретателен в момента.

— Винаги можем да кажем, че Джоузеф ме е изоставил — каза Холи, леко развеселена. — Може би тогава няма да се наложи да ходим на партито утре, тъй като ще бъде ужасно. За първи път в живота си мразя тържество, така както Кейн ги мрази. Уеб ще бъде там и ще флиртува с всяка жена в окръга. Джо и аз ще трябва да се преструваме на влюбени, когато нищо не е така далеч от истината като нашата любов.

Карлинг бе изтощена. Какъв ден! Почувства се сякаш живее в лабиринт от огледала, които изкривяват всичко. Кейн мислеше, че Скот е щастлив чиновник на Даласка банка и Холи е влюбена в Джоузеф Уейн. Не знаеше за тяхното бебе и за нейните чувства. Той живееше в съвсем различен свят и Карлинг откри, че ще й бъде трудно и тежко да поддържа измамата.

За да избегне Кейн, се оплака от болки в стомаха и веднага след вечеря си легна. Престори се на заспала, когато той идва няколко пъти да проверява дали е добре. И когато дойде да си легне, тя затвори очи и задиша дълбоко и равномерно.

Кейн се приближи и докосна ръката й. Почувства меката топлина на кожата й и вдъхна женствения аромат на тялото й. Всеки мускул в него се напрегна и мъжът бе готов да я обладае незабавно. Нито една жена преди Карлинг не му бе въздействала така силно. Колкото по-дълго бяха заедно, толкова по-непреодолимо ставаше желанието му.

Желанието се бе превърнало в необходимост и той го знаеше. Нямаше смисъл да го отрича. Бе влюбен в нея. Това също не можеше да отрече. Но да й го каже… Да й каже, че я обича? При условие, че тя не го обича, при условие, че той я бе насилил, за да се омъжи за него, бе разрушил живота й…

Да е влюбен и неуверен бяха нови чувства за него. Бе недоволен да признае, че не може да контролира емоциите, които Карлинг предизвикваше у него. Бе повече от неудовлетворяващо, бе направо плашещо. Решително се опита да мисли за нещо друго. Но нищо не можеше да го отдалечи от нея за дълго. Тя бе обсебила мислите, сърцето и тялото му.

Дали е бременна, чудеше се той. Бе почти уверен в това. Искаше тя да му каже, че е бременна. Чакаше всеки ден, а тя продължаваше да не му казва. Можеше ли да не подозира положението си? Струваше му се невероятно. Все пак предпочиташе да вярва на това, отколкото че тя крие новината.

Тази вечер изяде пълна чиния, а после й стана лошо. Изглеждаше добре, но той не я попита защо настоява да си легне. Знаеше, че умората и гаденето са симптоми на бременността.

Тя носеше неговото дете! Мисълта го изпълни с такава гордост, та си помисли, че ще експлодира. Всъщност напрегнатото му, пронизано от болка тяло бе на път да направи точно това. Тази вечер за първи път, откакто бяха женени, не бяха правили любов и той я желаеше толкова силно, че трепереше от нужда да я има.

— Карли? — тихо прошепна името й. Когато тя не отговори, той го повтори малко по-високо. Тя продължаваше да се преструва на заспала — не помръдваше и продължаваше да диша дълбоко и равномерно. И той разбра, че тя се преструва. Знаеше, че се буди леко и бързо. Бе я будил достатъчно често, късно през нощта, когато тялото му копнееше за нея. Сега определено се преструваше, че спи, без да съзнава, че поведението й я бе издало.

— Какво става? — Не осъзна, че е изрекъл мислите си високо, докато не чу гласа си да разкъсва тишината в стаята.

Сърцето на Карлинг подскочи и тя се обърна по корем, заравяйки главата във възглавницата. Беше ли научил Кейн за Скот и Холи и техните дилеми? Щеше да погледне на факта, че тя знае, като на предателство и тя се уплаши от разочарованието му повече, отколкото от яростта му.

— Можеш да престанеш да се преструваш, Карли. Знам, че си будна. Остави играта — грубо каза той. Нарастващият му гняв бе добре дошъл заместител на страстта, превзела тялото му. — Ако не искаш секс, кажи. Не мога да понасям нечестността.

Сърцето на Карлинг се преобърна. Ако не искаш секс, бе казал той. Секс. Не любене, а секс. Това е всичко, което искаше от нея — сексуално облекчение. Той бе като Уеб Ашър, който примамваше Холи в бунгалото…

Дойде й твърде много, а и емоциите й бяха доста непостоянни заради бременността. Сълзите се плъзнаха по страните й. Тя държеше лицето си плътно притиснато във възглавницата.

— Карли, какво не е наред? — тревожно попита Кейн. Седна на леглото и понечи да я привлече в прегръдките си.

Тя се бореше, опитвайки се да се отдръпне от него. Бе твърде нечестна и не заслужаваше успокоението му. Но и не желаеше да бъде успокоявана от мъж, който правеше секс с нея, ала не я обичаше.

— Върви си, остави ме — хлипаше тя. Звучеше едновременно гневно и тъжно.

Тя беше бременна, сега Кейн бе сигурен. Той мрачно я погледна и се отдалечи от нея. Във всеки друг случай щеше да остане, да я прегърне и приласкае, да я възбуди, докато не я чуе да стене и да се притиска в него, докато враждебността и напрежението между тях се стопят и се превърнат в страст.

— Ще те оставя сама — тихо каза той. — Тази вечер ще спя в стаята за гости.

Той излезе от стаята безшумно, затваряйки вратата зад себе си. Карлинг седна в леглото и огледа празната стая, изпаднала в шок. Той я бе оставил. Това бе първата нощ, откакто бяха женени, в която той не бе я любил. Не, това бе първата нощ, в която не бе правил секс с нея, поправи се тя, но веднага след това отхвърли корекцията. Каквото и да означаваше за Кейн, за нея бе любов. Тя го обичаше.

Стана от леглото и се отправи към прозореца. Загледа се в лунната светлина и си пожела той да се върне в стаята. Няма да му се наложи да каже нито дума, тя с удоволствие ще му се отдаде. Осъзна, че би направила немислимото — би правила любов с него дори в бунгало, ако той я помоли.

Върна се в леглото. Ако той не дойдеше до петнайсет минути, реши тя да отиде при него, дори ако това означаваше да претърси цялата къща, за да го намери. Петнайсет минути, обеща си Карли и заспа след пет.

Единадесета глава

Тя бе присъствала на първото си парти на крехката възраст от две седмици и бе ходила на безброй други до двайсет и осмата си година, но никое от тях не можеше да се сравни с тържеството у семейство Уейн. То бе най-травмиращото, нещастно и неприятно събитие в живота й, почти достатъчно, за да я накара да намрази партитата така искрено, както Кейн ги мразеше.

Денят бе започнал твърде зле. Тя се събуди сама в леглото и разбра, че Кейн е отлетял за Далас. Бе тръгнал, без да я предупреди, че ще излиза и без да й каже кога ще се върне, въпреки че бе споменал на готвачката Хуанита, че Карлинг трябва да отиде на вечерята у семейство Уейн, заедно с Холи и момчетата, а той ще се присъедини по-късно.

Когато Кейн пристигна, партито бе в разгара си. Дълги редици от коли обграждаха входа и той незабавно разбра, че това е обществено събиране, а не тихата семейна вечеря, която очакваше. Не бе виждал Карлинг цял ден и едва успя да й кимне, преди да бъде погълнат от весела група доброжелатели, оставяйки я да води безсмислени разговори с новите си съседи.

Те бяха добронамерени и приятелски настроени, както и жадни да запознаят новата съпруга на Кейн с подробностите от миналото му.

— Не мога да повярвам, че Кейн най-накрая се ожени — недоверчиво възкликна негов връстник. — Мислех, че никога няма да се ожени, след като не го направи с Миси Хаусър. Беше пламенен и тежък романс. Никой в окръга не ги изпускаше от поглед — засмя се той и обърна очи. — Разказвал ли ви е Кейн как веднъж, за да му отмъсти, тя пристигна на едно парти, облечена в прозрачна рокля на волани без никакво бельо и взе участие в танците? — Боби Килийн широко се ухили.

— Не — пресилено се усмихна Карлинг. — Никога не е споделял с мен.

— Боби, млъкни! — Съпругата на Боби го изгледа сърдито. — Всички сме уморени до смърт от тази история, а и Карлинг не се интересува от нещо, което отдавна е минало.

Карлинг успя да наподоби весел смях. Не беше ли Миси старата приятелка на Кейн, която непрекъснато е слушала любимата досега песен на Карлинг?

— Каква бе Миси като човек? — попита тя любопитно.

— Ожени се, после се разведе и в началото на тази година се върна в Стантън — отговори Боби. — Ето я там, в другия край на стаята. Страхотната брюнетка в тясната черна рокля. О, изглежда, че току-що е забелязала Кейн и отива да говори с него.

Карлинг се обърна навреме, за да види сластолюбива тъмна красавица да се приближава до Кейн и да го гледа с обожаващи черни очи. От начина, по който тясната рокля бе обвила тялото на жената, бе очевидно, че и тази вечер е забравила бельото си.

Карлинг погледна собствената си яркочервена рокля на големи бели точки, с прилепнала горна част и широка пола. Не смееше да сравнява себе си и облеклото си със сексапилната, знойна Миси. Самочувствието не й стигаше за подобно предизвикателство.

Тя се отдалечи от шумния Боби и съпругата му и се присъедини към по-големия брат на Джоузеф и жена му Джени, който бяха жадни за разговор. Не казаха нищо за Миси, освен:

— Знаехме, че Кейн никога няма да се ожени за тази малка уличница.

Но си спомниха за Робин Сю Тейлър, с която изглежда Кейн бе споделил друг „пламенен и тежък романс“.

— Кейн и Робин Сю се разделиха, защото тя отказа да го дели с децата, а разбира се, Кейн не искаше и да си помисли, че може да ги изостави или да ги изпрати някъде — заяви Джени с въздишка. — Мислех, че след този случай няма да се ожени. Оттогава просто си прекарваше времето с различни момичета.

— Робин Сю тук ли е тази вечер? — примирено попита Карлинг. Без дори за миг да се съмнява, че е тук и изглежда зашеметяващо сексапилна. Каква нощ, какво парти. Сякаш пратено от ада.

— Сигурно е тук — сърдечно отвърна мъжът. — Ето я Робин Сю, в другия край на стаята. Червенокосата.

— Тази, която се приближава към Кейн — отбеляза Карлинг. Почувства се ревнива и потисната. В миналото й нямаше никой, когото да може да набеди за голяма любов. Кейн бе единствената й истинска любов.

Стоеше и наблюдаваше как две от бившите приятелки на Кейн се борят за вниманието му. Трябваше да направи нещо. Отчаяно огледа стаята и проследи управителя на ранчото Уеб Ашър, който флиртуваше с пияна млада блондинка.

Карлинг премести поглед към Холи, която седеше на канапето в ъгъла заедно с Джоузеф. Очите на Холи не се отделяха от Уеб, който парадираше с хубавата си, млада компаньонка.

Карлинг присви очи и стисна устни. Чудеше се какво да направи и неверният Уеб Ашър й се стори подходящ за случая.

— Искам да говоря с теб — повелително му заяви тя, после се обърна към блондинката и с груб, нелюбезен тон, който не бе използвала никога, й каза: — Разкарай се.

Блондинката спря да се хили и покорно се отдалечи към ъгъла. Уеб Ашър се усмихна нагло.

— Та какво мога да направя за теб, Карли? Да ти донеса питие? Кажи си мъката, скъпа?

Насекомото си мислеше, че тя идва при него. Карлинг го погледна с отвращение.

— Първо, ще се обръщаш към мен винаги с „госпожо Маклелан“. И второ, ако не възнамеряваш да се ожениш за сестрата на съпруга ми, ще престанеш незабавно да се виждаш с нея.

Ашър зяпна от учудване.

— Вие… вие знаете за Холи и мен? — Той изглеждаше напълно объркан.

Бе го изненадала и побърза да се възползва от предимството си.

— Знам всичко. И единственото, което ме възпира да не кажа на Кейн още сега, е, че ще ми отнеме около две седмици да намеря нов управител. Веднага щом…

— Госпожо Маклелан, не искам да напусна ранчото. — Уеб Ашър се потеше и бе побелял като тебешир. — Това е най-добрата работа, която съм имал и е най-близо до дома ми.

— Тогава знаеш какво трябва да направиш. — Карлинг не бе трогната.

— Не мога да се оженя. Аз не съм подходящ за съпруг! — възкликна той, паникьосан от самата мисъл.

— Тогава прекъсни връзката си с Холи — студено отряза Карлинг. — Ще те наблюдавам внимателно и ако се осмелиш да продължиш да я използваш за собствено удоволствие, ще те уволня незабавно. — Тя замълча, за да види ефекта от думите си. — След това ще разкажа на Кейн и той ще направи всичко възможно никога повече да не си намериш работа в което и да било ранчо.

Не бе сигурна дали Кейн може да го направи, но явно Уеб Ашър го смяташе за възможно. Той сведе поглед и раменете му увиснаха примирено.

— Да, госпожо — измърмори той без следа от предишното самочувствие.

Карлинг го наблюдаваше как се отдалечава и знаеше, че Холи ще бъде наранена от отказа му, но бе убедена, че е постъпила правилно. Тъй като обичаше Холи, не можеше да стои безучастно и да я остави да бъде използвана от този безчувствен женкар.

Усети как някой я хваща за ръката и нададе уплашен вик. Бе толкова заета с успешния развой на събитията с Уеб Ашър, че не бе забелязала кога Кейн е напуснал клуба на привърженичките си и се е приближил до нея.

— Тръгваме си — изръмжа той — веднага щом се сбогуваме със Сам и Еди.

— Сигурно не си свършил с Миси и Робин Сю?

— Имам страхотни приятели, но говорят твърде много — изстена Кейн.

— След като си им осигурил толкова теми за разговор — подхвърли тя. — Репутацията ти на затворен фермер е доста подвеждаща, ти си фермер-женкар. Колко още твои любими се разхождат из окръга? Всички ли са тук тази вечер?

Той се намръщи и сивите му очи потъмняха от едва сдържан гняв.

— Ако се опитваш да бъдеш духовита, трябва да отбележиш, че не се смея.

— Започвам да разбирам защо не харесваш тържествата — продължи невъзмутимо Карлинг. — Трябва да е изключително неудобно да срещаш старите си приятелки да се разхождат наоколо с…

— Забрави Сам и Еди. Тръгваме си веднага. — Той я изведе през тълпата, без да разхлабва хватката си.

Добрите маниери на Карлинг я накараха да се усмихва и сбогува с всички, покрай които минаваха. Явно на никого не правеше впечатление, че почетните гости си тръгват. Всички се шегуваха и смееха, като че го бяха очаквали.

Стигнаха до ранчото в мълчание. Карлинг тайно наблюдаваше Кейн и се опитваше да отгатне настроението му. Колко ядосан бе? Опитваше се да подражава на хладното му държание, но не успя. Нервите й бяха силно изопнати. Трябваше да се грижи за себе си и бебето, а гневната атака, която бе решила да предприеме, едва ли бе препоръчителна.

— Кейн, това ме подлудява — изрече тя, когато влязоха във фоайето. — Не искам да прекарам друга нощ като снощната.

— Миналата нощ спа като бебе — отвърна Кейн. — Знам го, защото десет минути след като излязох, дойдох да проверя. Бе сериозен удар върху моето самоуважение да те намеря заспала, а не терзаеща се от напускането ми.

— О-хо! — Тя го погледна с широко отворени сини очи.

— А-ха. — Той сви рамене и пое по коридора. — Ела в офиса ми. — Бе заповед, но Карли бе твърде объркана, за да възрази.

Когато влязоха в офиса, той й подаде дебела папка.

— Всичко е тук — заяви с хладен рязък тон. — Всички документи от финансовата трансакция между мен и баща ти. Има само едно копие и когато го унищожиш, няма да има доказателство за финансовите сделки на сенатор Клейтън Темпълтън.

Тя местеше поглед от дебелата папка в ръката й към упорития профил на Кейн. Какво означаваше това? Разумът й се замъгли. Опита се да мисли, но не можеше.

— Свободна си, Карлинг — каза той в отговор на неизречения й въпрос. И я бе нарекъл Карлинг.

— Защо? — прошепна тя. — Защо правиш това? — Ръцете й покриха стомаха, малко над мястото, където растеше детето й. Унищожаването на тези документи бе мечта и успех за нея, но сега, когато бяха в ръцете й, не можеше да реши дали ги иска, или не. Всичко зависеше от мотивите на Кейн да й ги даде.

Прониза я остра болка, когато ужасяващата мисъл стигна до разума й. Какво, ако предложението му за свобода бе опит да се отърве от нея?

— Срещата с Миси и Робин Сю има ли нещо общо с това…

— О, недей! — отсече той и я изгледа гневно. — Летях до Далас днес, за да взема тези документи. Възнамерявах да ти ги дам, преди да видя Миси или Робин Сю на проклетото парти. Невъзможно е да вярваш, че аз съм дори слабо привлечен от която и да е от двете. Можех да ги имам още преди години, ако ги исках. Те искаха да се омъжат за мен, но аз не съм желал за съпруга нито една от двете — добави той с характерната за Кейн Маклелан откровеност. — Не съм искал да се оженя за Миси, нито за Робин Сю, нито за която и да било друга жена, Карли. — Гласът му притихна. — Само за теб. Единствено за теб. Винаги си била и ще бъдеш само ти. Но няма да те насилвам да оставаш повече с мен. Политическата кариера на баща ти не зависи от това дали ще останеш, или ще си тръгнеш. Свободна си да избираш.

Тя стисна папката. Разумът й се избистри. И това, което видя, накара сърцето й да подскочи от радост. Силен прилив на обич стопли тялото й.

— Казваш, че съм свободна да си тръгна, ако желая. Ти няма да заставаш на пътя ми и няма да влияеш на решението ми по никакъв начин. — Устните й се извиха в порочна, съблазнителна усмивка и сините й очи заблестяха като звезди. — Няма да направиш или кажеш нещо, за да ме задържиш.

— За бога, не прави тръгването си толкова трудно.

Карлинг го погледна изненадано. Тя се шегуваше, а той говореше сериозно. Учуди се, че Кейн не разбра намека й. Обикновено схващаше бързо. Но болката, която помрачаваше лицето му, очевидно бе притъпила възприятията му.

— Това, което направих, бе грешка. Да използвам информацията за баща ти, за да те накарам да се омъжиш за мен бе грешка, Карли. — Гласът му бе тих и изпълнен с разкаяние.

Карлинг се хвана за облегалката на стола. Бе смаяна. Кейн Маклелан признаваше, че е сгрешил? Тя се върна към сватбения си ден, когато той й съобщи — с обичайната смесица от непоклатима увереност и влудяваща арогантност — че да се ожени за нея против волята й е напълно приемливо за него, тъй като двамата бяха родени един за друг.

Имаше време, когато би била раздразнена да признае, че е бил прав. Те бяха идеални един за друг. Също така имаше и време, когато би се наслаждавала на признанието му, но това време беше минало. Бяха извървели дълъг път за относително кратък период. Любовта ги бе променила и освободила.

— Казваш ми, че съжаляваш за женитбата с мен? — тихо попита тя, въпреки че знаеше отговора.

— Не! — гневно възкликна той. — Женитбата с теб бе най-хубавото нещо в живота ми. Аз те обичам, Карли. Обичам те толкова много, че… — Гласът му заглъхна и той се втренчи мрачно в пространството. — Искам ти да ме обичаш, да останеш с мен като моя съпруга по свое желание, а не защото си…

— Купена? — допълни Карлинг, опитвайки се да прикрие веселата си усмивка.

Той изпитателно се вгледа в нея. Тя почти виждаше как мислите му се проясняват. Можеше да долови облекчението и щастието, които той почувства, когато разбра истината. Тя бе свободна да избира и бе избрала него.

Той я притегли в обятията си за дълга жадна целувка. Прегръщаше я, обичаше я със страст, която никога не можеше да бъде потушена.

— Обичам те! — прошепна Карлинг, когато той отдели устни от нейните. — О, Кейн, толкова те обичам. — Сълзите започнаха да се стичат по страните й и тя ги изтри с извинителна усмивка. — Съжалявам. Напоследък плача непрекъснато, независимо дали съм тъжна, или щастлива.

— И на какво се дължи това? Как мислиш? — усмихна се той.

Тя се отдръпна от него и се взря в сивите му очи. Мъжът погали талията й, после корема в знак на любящо притежание.

— Ти знаеш за бебето! — възкликна тя.

— Не бях сигурен. Чаках ти да ми кажеш.

Тя щастливо въздъхна и се притисна към него. Това трябва да е най-щастливият миг в живота ми, помисли си и не се изненада, когато очите й отново се напълниха със сълзи.

— Бременна съм, Кейн. Купих си два теста за бременност, за да съм напълно уверена. Не казвай нищо за периодите на размножаване — добави тя и го погледна влюбено.

— Нито дума, обещавам. — Той се наведе да я целуне отново, после сериозно попита: — Щастлива ли си с бебето, Карли? Аз исках дете веднага, но не те попитах дали ти искаш. Трябваше да го обсъдим, преди да се постарая да забременееш, сега го осъзнавам.

— Следващия път ще го обсъдим — реши тя. — Изпълнена съм с трепет за бебето, но има нещо, което искам да ми обещаеш.

— Каквото и да е, скъпа. Просто го назови.

— Искам да ми помогнеш да бъдем такива родители, каквито мечтая да сме. Да даваме на децата си много любов, но също така и свобода, за да станат личности. Ако някога се опитам да превърна децата ни в прекрасни малки защитници на Гранада, моля те, напомни ми за този разговор. Също така, ако те не успеят да се справят с нещо и ги е страх да опитат отново, помогни ми да ги убедя, че повторният опит може да не е толкова лоша идея.

— Ще бъдеш прекрасна майка, Карли, най-добрата. А аз обещавам да бъда най-добрият баща.

— Баща, който ще ги поддържа и няма да се гневи, ако имаме музикално надарен син, който иска да бъде рокзвезда, вместо да работи в банка?

— Хм. — Кейн се замисли. — Ако вече е завършил образованието си и няма жена или семейство, които да издържа, предполагам, че може. — Той се покашля. — Ще приключим с въпроса, без да бъдем потресени.

— И ако имаме дъщеря, която обича неподходящ мъж, няма да я укоряваш, а ще направиш всичко възможно да облекчиш болката й?

— Всъщност доколко хипотетични са тези версии и деца? — свъси вежди той.

Но тя му се усмихна и вече нищо нямаше значение, освен любовта й към него, желанието да остане негова съпруга и да отгледа детето им.

— Какво пък, двамата заедно можем да се справим с всичко — с весел, доста различен от обичайния му сериозен и отговорен тон, изрече той. — Ето, отвори подаръка, който ти донесох от Далас. — Кейн й подаде голяма кутия, която тя бързо отвори.

— Зайци! — доволно възкликна тя и внимателно разопакова отделните парчета порцелан. — Заешка сватба. — Карлинг обви ръце около врата му. — О, Кейн, прекрасни са. Никога не съм виждала такива.

— Повярвай ми и аз не бях виждал — каза той. — Зърнах ги на витрината на един магазин днес в Далас. Обикновено избягвам магазините, както ти избягваш конете, но не можах да устоя и ги купих. — Очите му закачливо блестяха. — Комплектът със заешката сватба ми се стори някак символичен.

— Прав си — изрече тя, останала без дъх. Пръстите му вече сваляха ципа на роклята й.

— Разбира се. Аз винаги съм прав. — Той я взе на ръце.

— Освен, когато грешиш — подразни го тя и го целуна. — Но не се безпокой. Аз съм тук и ще ти казвам кога не си прав. Щастлива съм, че съм твоя съпруга и ще се радвам да създадем голямо семейство.

— Бях прав за това — заяви той със задоволство. — Ние си принадлежим, Карли. Знаех, че ще се получи.

— Ще ме отнесеш ли в леглото, или ще продължаваме да стоим тук и да се изпиваме с поглед? — попита тя и започна да разкопчава ризата му.

Само след секунди бяха в спалнята.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.